головуючий у суді І інстанції Хромова О.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року у справі за заявою Акціонерного товариства «ОТП Банк» про забезпечення позову у цивільній справі №755/17084/21 за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач - АТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором про надання кредитної лінії від 3 жовтня 2008 року № CrL-SME012/413/2008, яка станом на 10 листопада 2020 року складає 3 901 170,73 грн.

Одночасно з позовною заявою АТ «ОТП Банк» подало до суду заяву про забезпечення даного позову, в якій просило вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:

- квартиру, загальною площею 51 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- садовий будинок, загальною площею 56,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності;

- земельну ділянку площею 0,0495 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0303, адреса: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності;

- житловий будинок, загальною площею 81,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності;

- нежилі приміщення, загальною площею 50,6 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , що належать ОСОБА_1 на праві приватної власності у розмірі Ѕ частини та ОСОБА_2 на праві приватної власності у розмірі Ѕ частини;

- садовий будинок, загальною площею 164 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_5 та земельні ділянки кадастровий номер :18:106:01282 та :18:106:01284, що належать

ОСОБА_2 на праві приватної власності;

- нежитлову будівлю загальною площею 113,00 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності;

- магазин, загальною площею 8 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності;

- 3/5 частки житлового будинку, загальною площею 101 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , що належать ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності.

Заява мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання кредитної лінії від 3 жовтня 2008 року № CrL-SME012/413/2008 в розмірі 3 901 170,73 грн. Відповідач ОСОБА_1 не здійснює належним чином виконання зобов`язань за кредитним договором щодо погашення суми боргу та процентів за його користування, внаслідок чого станом на 10 листопада 2020 року утворилась заборгованість. Відповідач ОСОБА_2 є поручителем за вказаними кредитними правовідносинами. Оскільки відповідачі ухиляються від досудового врегулювання спору, не вчиняють жодних дій, спрямованих на добровільне погашення заборгованості, позивач вважав, що з огляду на розмір заборгованості, існує імовірність відчуження відповідачами належного їм майна, що в подальшому може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду та призвести до порушення майнових інтересів позивача.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року заяву АТ «ОТП Банк» про забезпечення позову у цивільній справі №755/17084/21 за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено та накладеноарешт на вказане в заяві нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із указаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не було з`ясовано повно, яке майно належить відповідачам та накладено арешт на майно, яке не є у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: нежилі приміщення, загальною площею 50,6 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

Зазначає, що квартира загальною площею 51 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить не тільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівнихчастках.

Наголошує на тому, що при вирішенні питання про забезпечення позову вказаними способами, суд першої інстанції повинен брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. В даному випадку порушені права інших осіб, які володіють квартирою загальною площею 51 в.м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене вище є підставою для скасування ухвали суду, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, а також існує недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими.

Звертає увагу суду на те, щоза час існування кредитної заборгованості відповідачами жодного разу не були допущені затримки погашення суми боргу. Більш того, всіма силами на протязі всього періоду відповідачі намагалися випередити встановлений графік погашення заборгованості для зменшення загального терміну, встановленого підписаним відповідачами вищезгаданого говору, аби повернути кредитні кошти раніше встановленого договором терміну.

Вказує, що не зрозуміло, про яку саме заборгованість зазначає позивач, оскільки по сьогоднішній день ніякої заборгованості у відповідачів немає, про що, сам позивач видав довідку. Тобто, ніякої реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову не існує, а також немає підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Наголошує на тому, що позивач зазначає, що заборгованість за договором про надання кредитної лінії складає станом на 10 листопада 2020 року 3 901 170, 33 гривень, а загальна сума майна, на яке було накладено арешт судом першої інстанції, складає - 10 722 786,9 гривень, що є більшою за суму, яку просить стягнути позивач. Тобто існує неспівмірність такого заходу забезпечення позову, як арешт, із заявленими позовними вимогами.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник позивача АТ «ОТП Банк» - адвокат Храновський В.М. просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Равлюк В.В. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття зазначених позивачем заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, крім того заявлений захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач АТ «ОТП Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь достроково заборгованість за договором про надання кредитної лінії від 3 жовтня 2008 року №CrL-SME012/413/2008, яка станом на 10 листопада 2020 року складає 3 901 170,73 грн.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову позивач посилався на те, що між сторонами існує майновий спір на значну грошову суму і позивач вважає, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтовані доводи, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п. 1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Таким чином, враховуючи значну суму заборгованості, яка заявлена до стягнення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо можливості забезпечення позову шляхом накладення арешту на заявлене майно.

Колегія апеляційного суду не може погодитись із доводами апеляційної скарги про те, що відповідачем після подання позову значну суму боргу погашено, у підтвердження чого кредитором надано відповідну довідку, оскільки сам позивач як кредитор цього не визнав та надав пояснення про сплату відповідачем лише простроченої заборгованості, про що надано довідку, в той час як вимогами позову є стягнення дострокової заборгованості.

Не можна також визнати обґрунтованими доводи про те, що на час вирішення спору позивачем не було надано доказів вартості майна, на яке накладено арешт, та яке за оцінкою, зробленою на замовлення відповідача, значно перевищує суму заборгованості, оскільки природа забезпечення позову вимагає негайних дій, що передбачено ч. 1 ст. 153 ЦПК України, відповідно до якої заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

В той же час відповідач не позбавлений був права звернутись до суду першої інстанції, який вжив відповідні заходи, із вмотивованою заявою про скасування заходів забезпечення позову щодо частини майна, яка за вартістю перевищує ціну позову, у порядку ч. 1 ст. 158 ЦПК України.

Проте завданням суду апеляційної інстанції є скасування чи зміни судового рішення у разі встановлення порушення норм матеріального чи процесуального права, а не з підстав, які можуть бути врегульовані самим судом першої інстанції у порядку ст. 158 ЦПК України.

В той же час, колегія апеляційного суду визнала обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо безпідставного застосування арешту на квартиру в цілому, яка належить не тільки відповідачам, а й іншим особам, які не є учасниками цього спору.

У суду першої інстанції на час вжиття заходів забезпечення позову була відсутня актуальна інформація щодо належності всієї квартири відповідачам на праві власності. Хоч законом передбачено можливість накладення арешту на належну відповідачам частку, однак колегія апеляційного суду з урахуванням наданої до апеляційної інстанції вартості арештованого майна та ціни позову вважає за можливим виключити з переліку майна, на яке накладено арешт, квартиру, загальною площею 51 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви Акціонерного товариства «ОТП Банк».

У решті колегія суддів вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову у виді накладення арешту на: садовий будинок, загальною площею 56,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності; земельну ділянку площею 0,0495 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0303, адреса: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності; житловий будинок, загальною площею 81,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності;нежилі приміщення, загальною площею 50,6 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , що належать ОСОБА_1 на праві приватної власності у розмірі Ѕ частини та ОСОБА_2 на праві приватної власності у розмірі Ѕ частини; садовий будинок, загальною площею 164 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_5 та земельні ділянки кадастровий номер :18:106:01282 та :18:106:01284, що належать

ОСОБА_2 на праві приватної власності; нежитлову будівлю загальною площею 113,00 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності; магазин, загальною площею 8 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_6 , що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності; 3/5 частки житлового будинку, загальною площею 101 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , що належать ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним. Крім того, накладення арешту носить тимчасовий характер.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року в частині накладення арешту на квартиру загальною площею 51 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року скасувати в частині накладення арешту на квартиру, загальною площею 51 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви Акціонерного товариства «ОТП Банк» в цій частині.

В іншій частині ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба