Справа №430/1769/21
Провадження №2/430/359/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року смт. Станиця Луганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючої судді Дьоміної О.П., при секретарі судового засідання Золкіної А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Станиця Луганська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , треті особи - Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області; Служба у справах дітей Щастинської районної державної адміністрації Луганської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , треті особи - Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області; Служба у справах дітей Щастинської районної державної адміністрації Луганської області, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона є співвласником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 05.09.2000 року, реєстр №1249. Іншим співвласником вказаного будинку був померлий чоловік позивачки ОСОБА_5 . Позивачка зазначила, що оформити спадщину після померлого чоловіка вона не має фінансової можливості, однак, наголосила, що на момент смерті чоловіка у зазначеному будинку були зареєстровані лише вона та їх спільний син ОСОБА_6 , а тому лише вони є спадкоємцями першої черги. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі: племінниця позивачки ОСОБА_2 та її діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Однак, відповідачі по справі фактично не мешкають у вказаному будинку з 2014 року, оскільки у зв`язку з бойовими діями виїхали на постійне місце мешкання до м. Луганська. Крім того, позивачка зазначила, що зв`язку з відповідачами вона не має, а тому не може звернутися до них з прохання пройти процедуру зняття з реєстрації у належному їй будинку. Той факт, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані у належному позивачці будинку, порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, перешкоджає її праву отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Таким чином, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному сайті суду, а також те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзив не подавали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.

Представник третьої особи - Станично-Луганської селищної ВЦА Щастинського району Луганської області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Щастинської РДА у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням слухати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 05.09.2000 року, виданого Станично-Луганською РДА на підставі розпорядження голови Станично-Луганської РДА від 05.09.2000 за №461, житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 (Ѕ частка) та ОСОБА_1 (Ѕ частка). Право приватної власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по Ѕ частки Станично-Луганським БТІ, про що 05.09.2000 року внесено в реєстрову книгу №6 запис за реєстровим №1249.

Згідно довідки начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 01.09.2021 року за №136 - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_5 - Ѕ частка та ОСОБА_1 - Ѕ частка, на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого Станично-Луганською РДА 05.09.2000 року.

В зазначеному будинку зареєстровані: позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , племінниця - відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онуки - відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою №1345 від 23.07.2021 року, виданою секретарем виконкомом Валуйської сільської ради Новосельською Н.П., однак відповідачі фактично там не проживають з 2014 року, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов, секретарем виконкомом Валуйської сільської ради Новосельською Н.П .

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням.

Крім того судом встановлено, що згідно інформації фахівця (з питань соціальної роботи із суб`єктами пробації) І категорії Щастинського РС№1 філії ДУ «Центр пробації» в Луганській області від 26.11.2021 року за №27/13/2123-21 - відповідачка по справі ОСОБА_2 в період з 2014 року по теперішній час на обліку у вказаній установі не перебувала та не перебуває.

Згідно наявної бази даних Управління соціального захисту населення Щастинської РДА Луганської області відповідачі, як отримувачі державної соціальної допомоги опікуну або піклувальнику не перебувають, випливає зі змісту інформації, наданої в.о. начальником вказаного управління від 14.12.2021 року за №7319.

Головний лікар Центру первинної медико-санітарної допомоги Станично-Луганської селищної територіальної громади, в листі від 03.12.2021 року за №752 повідомив суд про те, що відповідачі по справі не мають декларації з жодним з лікарів та за період з 2014 року по теперішній час за медичною допомогою до вказаного закладу не зверталися.

Зі змісту листа начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Станично-Луганської селищної ВЦА від 07.12.2021 року за №751 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 не навчаються у закладах загальної середньої освіти Станично-Луганської селищної територіальної громади. ОСОБА_3 здобував освіту у КЗ «Вільховська ЗОШ І-ІІ ступенів» з 20.11.2006 року по 2015 рік та був відрахований із закладу освіти наказом директора №21 від 14.04.2015 року.

Інформацією заступника начальника ВП №1 Щастинського РВП ГУНП в Луганській області від 29.11.2021 року за №12801/111/44-2021 підтверджується той факт, що відповідачі по справі з 2014 року по теперішній час, з приводу наявності перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 не звертались.

Начальник Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомив суд про те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 останній раз перетинали лінію розмежування через пункт пропуску КПВВ «Станиця Луганська» 26.03.2021 року на виїзд; відповідач ОСОБА_3 останній раз перетинав лінію розмежування через пункт пропуску КПВВ «Станиця Луганська» 14.02.2020 року на виїзд; що підтверджується витягом з наявною у базі даних інформацією щодо перетинання державного кордону, лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АРК у період з 01.12.2016 року по 01.12.2021 рік.

Відповідно до повідомлень керівника селищної військо-цивільної адміністрації Станично-Луганської ВЦА Щастинського району Луганської області Зінченка А. за №№2667, 2668, 2669 від 25.11.2021 року відповідачі по справі зі слів сусідів фактично не мешкають за адресою: АДРЕСА_1 з 2017 року.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні та згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 405 ч.2 ЦК України визначено, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З аналізу встановлених обставин, відповідно до вказаних норм закону відповідачі не проживають та не користуються означеним житловим приміщенням понад один рік, а тому відповідно до вимог статті 405 ч.2 ЦК України втратили право на користування цим житлом.

Таким чином, враховуючи, що відповідачка та її неповнолітні сини не проживають у спірному будинку, а реєстрація відповідачів у спірному нерухомому майні порушує права позивачки на розпорядження та користування майном, тому позовні вимоги у частині визнання відповідачки та її неповнолітніх синів такими, що втратили право користування спірним будинком є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації.

У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку).

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 вищевказаних правил.

З врахуванням вищенаведеного, вимога позову про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування будинком, який належить позивачці є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню та є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстрації у зазначеному будинку, у порядку встановленому зазначеними Правилами та Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачів на її користь судовий збір, а тому вважає судові витрати залишити за її рахунок.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 82, 89, 206, 210, 259, 263-265, 273, 279 ЦПК України, ст.160 СК України, ст.317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , треті особи - Станично-Луганська селищна військово-цивільна адміністрація Щастинського району Луганської області; Служба у справах дітей Щастинської районної державної адміністрації Луганської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна