Провадження №2/756/734/21
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
8 грудня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шевчука А.В.‚
при секретарі - Демченко І.В.
за участі: представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,
У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.10.2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів роз`єднано в окремі самостійні провадження.
При цьому, виділені в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року передано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва.
В обґрунтування позову ОСОБА_3 вказувала, що від зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 мають спільного сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із нею в квартирі АДРЕСА_1 .
Починаючи з 05.08.2019 року позивач та її малолітній син були позбавлені права користуватися вказаним житлом у якому вони зареєстровані та проживали з народження дитини, оскільки ОСОБА_4 силою примусив їх залишити вказане помешкання.
За твердженням позивача, на даний час, серед іншого, існує конфлікт між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу права користування вказаною квартирою де зареєстрована позивач та матір відповідача, при цьому відповідач неодноразово погрожував у усній формі, викрасти дитину.
Дитина все життя проживала і проживає разом з матір`ю, прив`язана до неї та не хоче жити в іншому місці, на думку позивача існують усі підстави визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_3 тому, що це впливає не лише на процес стягнення аліментів, графіку зустрічей батька з дитиною, але й можливості виїзду дитини за кордон на лікування чи оздоровлення.
Хоча на даний час, відповідач за всі роки окремого проживання з позивачем та сином, ніколи не виявляв бажання забрати сина до себе, мати хвилюється, що ОСОБА_4 виконає свої погрози. Крім того, о скільки ОСОБА_4 уникає відповіді та ігнорує звернення ОСОБА_3 щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку, просила про задоволення позовних вимог.
В судовому засіданні замінено неналежну третю особу - Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, службу за фактичним місцем проживання дитини.
Представник позивача в судовому засіданні категорично наполягала на задоволенні позовних вимог та ухваленні рішення про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, при цьому підтвердила, що будь-яких активних дій зі сторони ОСОБА_4 щодо відібрання дитини, утримання дитини біля себе вчинено не було. Більше того, вказувала, що саме відповідач виставив ОСОБА_3 разом з дитиною із помешкання у якому вони проживали більше 10 років.
Представник відповідача заперечила наявність спору щодо місця проживання дитини, вказувала, що ОСОБА_4 не вчиняв і не вчиняє будь-яких дій щодо відібрання дитини у матері, в провадженні судів відсутні справи за його позовами щодо місця проживання дитини разом із ним. Для нього дійсно є актуальним питання зустрічей із сином, оскільки матір дитини чинить у цьому перешкоди, більше того, він не заперечує тимчасових виїздів дитини на оздоровлення за кордон, але ці питання за твердженням представника ОСОБА_4 не стосуються даної справи і будуть вирішуватися між сторонами на підставі домовленостей у подальшому.
Представник Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду матеріали та висновок про доцільність проживати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 .
Вивчивши матеріали справи та надані докази, вислухавши представників сторін, судом встановлено наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, 14.10.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції м. Києва, між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 1384 (а.с.9).
Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с.13).
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.05.2016 (а.с.10-12).
Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначено СК України.
Ч. 2 ст. 1 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.
Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Однак, відповідно до ч. 9 та ч. 10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Ст. 157 СК України визначає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування із нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу його батьків залишився проживати разом із матір`ю в квартирі АДРЕСА_1 .
Більше того, за твердженням позивача та її представника ОСОБА_4 за всі роки роздільного проживання з ОСОБА_3 ніколи не виявляв бажання забрати сина до себе.
Згідно Висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.07.2021 року та долучених матеріалів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає у квартирі разом з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому батько ОСОБА_4 письмові пояснення до служби у справах дітей не подавав, кореспонденцію не отримував, особисто станом розгляду справи не цікавиться.
За приписами ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.
При цьому, вирішуючи спір між ними щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, від дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Зі змісту даної статті СК України вбачається, що право на звернення до суду із позовом про визначення місця проживання дитини можливе за наявності спору між батьками та лише тоді, коли дитина тримається біля себе одним із батьків за допомогою фізичного чи психологічного насильства.
За правилами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.
Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається в своїх позовних вимогах, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову.
При цьому, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження утримання ОСОБА_4 малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 біля себе, вчинення батьком дитини будь-яких активних дій щодо зміни місця проживання, або ж заперечення щодо проживання сина разом з матір`ю.
Позивач та представник позивача не надала належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, в судовому засіданні встановлено наявність конфлікту та неприязних стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , але з приводу права користування нерухомим майном, інструментом для вирішення якого використовується дитина.
Крім того, на думку суду, штучно ініційованим позовом про визначення місця проживання дитини, позивач здійснює підміну понять і намагається отримати право безперешкодного виїзду дитини за межі країни без згоди батька.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
При цьому, такий дозвіл має надаватися іншим із батьків у кожному випадку окремо із зазначенням періоду перебування дитини за кордоном та відповідної країни перебування.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Ст.141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини.
Таким чином, за відсутності нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на виїзд дитини за кордон і ініційованим позовом про надання такого дозволу, суд має з`ясувати мету виїзду, державу прямування, часовий проміжок перебування у цій державі і головне наявність доказів на підтвердження повернення дитини на територію України.
Вказані обставини не є предметом дослідження у справі за позовом про визначення місця проживання дитини, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 у даній справі саме для забезпечення можливості виїзду з дитиною за кордон без згоди батька - не можуть бути задоволені.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог необхідно відмовити, оскільки суд не убачає законодавчих підстав для задоволення поданої заяви.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 161 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57, ст.ст. 2, 12, 81, 206, 263-265, 354 ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17.12.2021 року.

Суддя А.В. Шевчук