Справа № 496/1970/21
Провадження № 2/496/1484/21
01 грудня 2021 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - Пендюри Л.О.
за участю секретаря - Богдан Ю.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центр надання адміністративних послуг Біляївської районної державної адміністрації, Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області, про усунення перешкод у праві користування житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у користуванні ним житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за вказаною адресою.
Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області 12.10.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1856, йому належить зазначений житловий будинок. У даному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , але з 2015 року в ньому не проживають, їх особистих речей у будинку немає. На його неодноразові пропозиції відповідачам знятись з реєстраційного обліку, у зв`язку з тим, що вони мають постійне місце проживання та не мають наміру проживати у його будинку, останні погоджувались, але фактичних заходів для цього не здійснили. Позивач вказує, що відповідачі створюють йому перешкоди у належному користуванні та розпорядженні житловим будинком, а тому він просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим будинком.
Позивач в судове засідання не з`явився, але в позовній заяві просив справу розглянути без його участі.
Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про день слухання справи, відзив на позов не подали, а тому суд, приймаючи до уваги заяву позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України.
Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центру надання адміністративних послуг Біляївської районної державної адміністрації та Великодальницької сільська рада Біляївського району Одеської області в судове засідання повторно не з`явились, причини неявки суду невідомі.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Сурженко І.І. 12.10.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1856, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №100158913 від 12.10.2017 року, позивачу ОСОБА_1 належить житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9, 10-11).
Відповідачі зареєстровані у вищезазначеному будинку, але не проживають в ньому з 2015 року, їх особистих речей у будинку немає, про що свідчить акт, складений 15.03.2021 року депутатом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області Сапожніковим О.О. в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також довідка виконавчого комітету Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області №720 від 22.03.2021 року (а.с.12, 14).
Згідно положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
У відповідності до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Відповідно до пункту №15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, як зазначалось вище, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі №6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З матеріалів справи вбачається, що 20.10.2017 року відповідач ОСОБА_6 , який діяв на підставі довіреності від імені громадянки ОСОБА_7 , подарував позивачу ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Сурженко І.І. 12.10.2017 року та зареєстрованим в реєстрі за №1856.
Із п. 9 зазначеного договору дарування вбачається, що обдаровуваний повідомлений представником дарувальника про те, що у вказаному в цьому договору житловому будинку проживають та зареєстровані ОСОБА_7 , 1941 року народження, ОСОБА_3 , 1997 року народження, ОСОБА_2 , 1962 року народження.
Згідно довідки про склад сім`ї Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області №667 від 15.03.2021 року, ОСОБА_2 є матір`ю позивача, а ОСОБА_3 - його братом. Вказані особи зареєстровані у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проте не проживають у ньому з 2016 року (а.с.13).
Житлом є, зокрема, житловий будинок, призначений та придатний для постійного або тимчасового проживання в ньому (ст. 379 ЦК України).
Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України).
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, у разі відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України).
Отже, у розумінні права користування чужим майном, до якого відноситься й право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням власника може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Позивач може (не зобов`язаний) надати відповідачам право користування житлом в належному йому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , проте не бажає цього. Суду не надано доказів того, що між сторонами мають місце домовленості щодо користування житлом.
За таких обставин, у зв`язку зі зміною власника будинку та відсутності між ним та відповідачами домовленості щодо користування житловим приміщенням, приймаючи до уваги те, що відповідачі більш, ніж п`ять років, без поважних причин за своїм зареєстрованим місцем проживання не мешкають, а тому вони підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим будинком, який належить позивачу на праві власності, оскільки створюють йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядженням вказаним майном. Порушене право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно підлягає захисту шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, відповідачі обґрунтованого заперечення та відзиву на позов у встановленому законом порядку не подали, в судове засідання повторно не з`явилися і жодним чином позовні вимоги не спростували. Належних та допустимих доказів того, що вони не втратили інтерес до спірного житлового будинку, бажають там мешкати, але з поважних причин не можуть цього зробити, суду не надали.
Зняття з реєстрації місця проживання врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до статті 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , відтак, судове рішення з набранням законної сили слугуватиме підставою у сенсі положень статті 7 згаданого Закону для зняття їх з реєстрації місяця проживання у вказаному будинку.
Керуючись ст. ст. 71, 72, 167 ЖК України, ст. ст. 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 89, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Центр надання адміністративних послуг Біляївської районної державної адміністрації, Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області, про усунення перешкод у праві користування житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Біляївським РВ ГУ ДМС України в Одеській області 30.08.2016 року) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Київським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області 17.04.2014 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.
Повний текст рішення складено 01.12.2021 року.
Суддя Л.О. Пендюра