Справа № 357/9796/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю. , при секретарі Севериненко Д. В.,

за участю:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Чорний О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд стягнути з КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку в розмірі 95 161,66 грн. та судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01.04.2016 року по 07.10.2019 року позивач знаходився у трудових відносинах з КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка». Під час його знаходження в трудових відносинах з відповідачем, йому було нарахована, але невиплачена заробітна плата та відпускні в розмірі 130 000 грн, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2020 року у справі № 357/8431/20. Оскільки між сторонами був спір щодо існування заборгованості по заробітній платі, який вирішився 28.10.2020 року, позивач визначив датою виникнення обов`язку зі сплати заборгованості відповідачем з 01.12.2020 року (дата набрання рішенням законної сили) та по 27.05.2021 року (дата виплати боргу). Вказуючи на дані обставини та виходячи з орієнтовного розміру середньої заробітної плати, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за 121 робочий день затримки розрахунку у розмірі 95 161,66 грн.

19.08.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

27.08.2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, надали пояснення по справі, просили завершити розгляд справи.

Відповідач та їх представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлений, отримавши 02.09.2021 року копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками, з відзивом до суду не звертався, 13.12.2021 року на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в задоволенні якого суд на місці ухвалив відмовити з огляду на заперечення сторони позивача та тривалість розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 в період з 01.04.2016 року по 31.03.2017 року включно займав посаду директора Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка» за розпорядженням Білоцерківського міського голови № 92-к від 30.03.2016 року на умовах контракту та звільнений із займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 01.12.2005 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2020 року у справі № 357/8431/20, яке набрало чинності 01.12.2020 року, стягнуто з КП БМР «Білоцерківський міський парк культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 130 000 грн., у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення ОСОБА_1 відмовлено.

Вказаним рішенням зазначено, що саме позивач, як директор підприємства мав повноваження та був зобов`язаний розпоряджатися коштами підприємства відповідно до чинного законодавства, тобто контролювати проведення повного розрахунку з працівником при звільненні, при цьому позивач в судовому засіданні ствердив, що в жовтні 2019 року кошти у підприємства були кошти, але не значні, для повного розрахунку не вистачало. Позивач не взяв частини належних йому при звільненні коштів, щоб зайвий раз не обтяжувати підприємство, що вказує на вину самого позивача у непроведені належного розрахунку при звільненні чи відразу після звільнення. Тож, суд у зазначеному рішенні дійшов висновку про відсутність обов`язку роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, оскільки вини відповідача не встановлено.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.10.2020 року у справі № 357/8431/20, яке набрало чинності 01.12.2020 року, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 130 000 грн.

У зазначеній справі, зокрема, вже розглядалось питання про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, при цьому суд відмовив у задоволенні вказаної вимоги з огляду на відсутність вини відповідача.

Вказане рішення набрало законної сили та є чинним.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначає інший період затримки розрахунку при звільненні - з дня набрання законної сили рішенням суду у справі № 357/8431/2 по день виплати заборгованості по заробітній платі, тобто з 01.12.2020 року по 27.05.2021 року.

Суд вважає, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати, не є спором про оплату праці, а тому в даному випадку підлягають застосуванню положення статті 233 КЗпП України.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати N 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У рішенні від 15.10.2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про виплату нарахованої і невиплаченої працівнику суми заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь працівника, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом на виконання судового рішення про виплату заробітної плати за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про стягнення нарахованої заробітної плати обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі N 910/4518/16 (провадження N 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі N 522/13736/15 (провадження N 61-25545сво18), у постанові ВС від 21.04.2021 року у справі N 461/1303/19.

Позивач був обізнаний про порушене його право щодо не проведення з ним розрахунку при звільненні з роботи, а також був обізнаний щодо тривалого невиконання рішення суду по справі № 357/8431/20, а звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 16.08.2021 року, тобто поза межами трьохмісячного строку з дня, коли він дізнався про порушення свого права.

Крім того, позовна заява не містить належних та допустимих доказів про середній заробіток позивача, доказів про вжиття заходів для отримання довідки про середній заробіток самостійно, доказів вжиття таких заходів і (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу, а також клопотання встановленої форми та змісту про витребування доказу.

За вимогами ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

З урахуванням наведених норм та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 4, 12, 81, 89, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.12.2021 року.

СуддяА. Ю. Цуранов