Справа №760/285/21 2/760/4266/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі матері у спілкуванні та вихованні дітей,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі матері у спілкуванні та вихованні дітей.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 січня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 січня 2021 року вказану позовну заву було залишено без руху.

На виконання зазначеної ухвали 20 січня 2021 року позивачем надано до суду позовну заяву в новій редакції, в якій приведено у відповідність зміст позовних вимог до норм чинного законодавства із зазначенням доказів, які обґрунтовують позовні вимоги, надано засвідчені у встановленому чинним законодавством порядку копії всіх документів, що додаються до позовної заяви та які необхідні для відправки відповідачеві.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. У вказаному шлюбі у них народилися діти: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб з ОСОБА_3 було розірвано у 2009 році. Після припинення спільного проживання з відповідачем було вирішено, що діти проживатимуть з нею за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , за наявності у нього бажання, проводитиме час з дітьми в окремі вихідні дні, у серпні, а також для спільного відпочинку під час зимових, весінніх та осінніх канікул.

Позивач зазначає, що після укладення нею у 2017 році іншого шлюбу, поведінка ОСОБА_3 щодо дітей змінилась, він почав створювати негативний образ матері та схиляти їх до проживання з ним, шляхом надання необмеженого доступу до ігор за комп`ютером та нездійсненням контролю за їх навчанням.

З жовтня 2020 року ОСОБА_3 , зловживаючи відсутністю між ними договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків відносно дітей, схилив їх постійно проживати з ним у його приватному будинку та обмежив їх спілкування з позивачем, пояснюючи це негативним, на його думку, образом позивача, що вона зруйнувала йому життя та її слід ненавидіти і боятись, також те, що вона створила нову сім`ю, народила у ній дитину, якій приділяє час, а він нічим не зайнятий і зможе приділяти дітям більше уваги, ніж позивач. З цього періоду діти, піддаючись психологічному впливу ОСОБА_3 , переважну частину часу перебували за місцем його проживання, до школи та додому пересувалися у його супроводі на його автомобілі та знаходились під повним його контролем.

Позивач вважає, що ОСОБА_3 , зловживаючи відсутністю між ними договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків відносно дітей, не бажаючи укладати такий договір, фактично проживаючи з їхнім спільним сином, утворюючи у нього негативний моральний образ матері шляхом психологічного впливу та тиску, забороняє йому будь-яким чином контактувати з нею, доводячи до його свідомості правомірність таких дій у зв`язку з положеннями частини третьої статті 160 Сімейного кодексу України щодо можливості самостійно обирати місце свого проживання.

Крім того, просить суд врахувати особу ОСОБА_3 , який, окрім того, що забороняє дітям спілкуватись з матір`ю, ніде не працює, тричі розлучений, з іншими родичами (рідним сином, рідною сестрою) тривалий час не спілкувався та, можливо, не спілкується й досі, що свідчить про його нездатність належно виконувати обов`язок виховувати дитину у дусі любові до своєї сім`ї та родини, не сприяє духовному та моральному розвитку ОСОБА_5 , а також не вказує про можливість здійснення ним підготовки дитини до самостійного життя.

Ураховуючи викладене, позивач просить зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні з її сином ОСОБА_6 ; визначити спосіб її участі у спілкуванні та вихованні ОСОБА_6 шляхом встановлення можливості зустрічей із ним до досягнення ним повноліття та без присутності батька:

кожен перший та третій тиждень місяця з 15-00 год. понеділка по 18-00 год. п`ятниці;

кожен другий та четвертий тиждень місяці з 15-00 год. понеділка по 15-00 год. неділі;

упродовж червня-липня щороку;

під час зимових, весінніх та осінніх канікул у разі, якщо ОСОБА_5 не перебуватиме під час спільного відпочинку з батьком.

Ухвалою суду від 21 січня 2021 року вищевказаний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

16 лютого 2021 року позивачем до суду подано клопотання про об`єднання в одне провадження вказаної справи зі справою за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з ОСОБА_6 та визначення способу участі у спілкуванні з ним.

31 березня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача ОСОБА_2 , просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що всі наведені у позові обставини не відповідають дійсності, є маніпуляцією, а визначений у прохальній частині спосіб спілкування позивача з сином, фактично є підміною визначення місця проживання дитини, яке ОСОБА_5 обрано самостійно.

Крім того, позивачем не було значено, що після 2009 року сторони фактично продовжували проживати разом однією сім`єю до 2014 року. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинились саме у 2014 році та ініціатором припинення сімейних відносин була саме позивач, оскільки у неї з`явився інший чоловік, з яким вона зустрічалась та мала намір проживати разом зі спільними дітьми сторін.

На момент розлучення спільним дітям сторін було лише 9 років ОСОБА_4 та 8 років ОСОБА_5 , тому діти залишились проживати з матір`ю, оскільки відповідач не хотів психологічно травмувати дітей, його бажанням було щоб припинення шлюбних відносин якомога менше психологічно травмувало дітей.

Оскільки між сторонами не було укладено договору про участь у вихованні дітей та відсутнє рішення суду про участь батьків у вихованні дітей, питання про те як та коли відповідач буде бачити дітей, вирішувала саме позивач та все залежало від її настрою та бажання дозволяти батьку дітей бачитись з ними чи ні.

Відповідач завжди намагався бачитись та спілкуватись з дітьми проте саме позивач обмежувала час спілкування ОСОБА_3 з дітьми. З метою збільшення часу спілкування з дітьми позивач постійно, починаючи з 2014 року, кожного ранку приїздив до місця проживання дітей та забирав їх, щоб відвести до школи, а після закінчення навчання привозив їх до місця проживання їх матері. Починаючи з 2014 року, відповідач під час канікул намагався проводити з дітьми відпустки, а саме їздити кататись на лижах, у тому числі за кордон, або відвозив на відпочинок до моря.

Весь час, саме позивач дозволяла собі маніпуляції з дітьми та наполягала на тому, що батько дітей «поганий» їх не любить та не хоче з ними спілкуватись. Після того, як позивач вийшла заміж вдруге за свого теперішнього чоловіка, вона наполягала на тому, що тепер у дітей є новий «хороший» батько та наполягала на тому, щоб діти називали її чоловіка «батьком».

Діти постійно запитували у батька, чи можуть вони жити саме з ним, проте, з метою недопущення судового вирішення питання визначення місця проживання дітей, що могло негативно вплинути на психологічний стан дітей, відповідач їм пояснював, що якщо вони будуть мати бажання проживати з ним, вони можуть самостійно вирішити це питання коли їм виповниться 14 років.

Коли ОСОБА_5 виповнилось 14 років, ним було прийнято рішення проживати з батьком, та ним була написана відповідна заява до органів у справі сім`ї та дітей. Після чого, ОСОБА_5 переїхав проживати до батька. Водночас, відповідач жодним чином та ніколи не забороняв сину спілкуватись з матір`ю. Всі питання щодо їх спілкування вирішувались виключно між ними, без втручання відповідача та без навіювань та формування негативного образу матері.

Також до матеріалів справи не додано жодного доказу, що ОСОБА_5 почав гірше навчатись або у нього змінилась поведінка, крім того, не додано жодного документу або доказу про те, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у вихованні та спілкуванні з сином.

08 квітня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просить суд не брати до уваги доводи, викладені у відзиві, щодо прининення проживання однією сім`єю, оскільки вони не стосуються предмету спору. Також зазначила, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_5 є адреса за її зареєстрованим і фактичним місцем проживання, водночас, у передбачений законодавством спосіб ОСОБА_5 та відповідач правом змінити місце проживання дитини, набутим у зв`язку з досягненням 14 років, не скористались та реалізувати його відмовляються, незважаючи на відсутність будь-яких перешкод.

Крім того вказала, що ОСОБА_5 після переїзду до батька припинив спілкування з нею та її рідними і про це відомо відповідачу. Хоча відповідно до положень статей 150, 153, 172 СК України, ОСОБА_3 , до досягнення ОСОБА_5 18 років, зобов`язаний, зокрема, виховувати його в дусі поваги до її прав і свобод, любові до неї та її родини, піклування та турботи про неї. У той же час ОСОБА_5 до досягнення 18 років, зобов`язаний піклуватися про неї та проявляти турботу.

Що стосується необізнаності у навчанні та тренуванні дитини, то зазначені доводи не відповідають дійсності, оскільки відповідачем не надано відповідних документальних підтверджень. Зазначає, що в умовах карантинних обмежень і поширення коронавірусної хвороби, проблем з навчаннями та тренуваннями ОСОБА_5 за адресою місця проживання позивача немає.

08 червня 2021 року представником відповідача до суду надіслано додаткові пояснення, в якому сторона відповідача висловила незгоду з Висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації «Про визначення порядку участі матері у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_6 », оскільки він складений без врахування графіку навчання дитини, позакласних занять та уроків, та без врахування думки дитини. Також зазначила, що відповідач не має можливості зареєструвати місце проживання сина за своєю адресою, оскільки позивач не надає свідоцтво про народження ОСОБА_5 , що є обов`язковим для здійснення такої реєстрації.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Крім того, у підготовчому засіданні позивач заявила клопотання про залишення клопотання про об`єднання позовів без розгляду, яке судом було задоволено.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позові та відповіді на відзив, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та додаткових поясненнях, просила відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність представника.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 16 червня 2006 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а. с. 6).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: дочку - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 7) та сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 8).

24 грудня 2009 року між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (а. с. 34).

Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі разом не проживають, позивач проживає з дочкою ОСОБА_4 , а відповідач, починаючи з листопада 2020 року, проживає з сином ОСОБА_5 . Дана обставина не заперечується сторонами, а тому в силу положень частини першої статті 82 ЦПК України не потребує доказування, оскільки у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Між сторонами не досягнуто згоди щодо виконання ними батьківських обов`язків в частині способів участі матері у спілкуванні та вихованні спільного сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При вирішенні вказаного спору суд керується положеннями Конвенції про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що матір, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Судом встановлено, що між сторонами існують конфліктні стосунки, зокрема, щодо вирішення питань, пов`язаних з вихованням сина, зокрема на особисте спілкування матері з сином та її участі у його вихованні.

Син ОСОБА_5 , після досягнення 14 років ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) став проживати з батьком ОСОБА_3 .

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Так, опитаний у судовому засіданні, за участю законних представників, неповнолітній - ОСОБА_10 пояснив, що він з листопада 2020 року проживає вдвох з батьком, оскільки йому комфортніше проживати з ним. Хотів раніше піти жити до батька та звертався з таким проханням до матері, однак вона сказала, що якщо він піде до батька, то вона викличе поліцію. Тому лише після того, як йому виповнилося 14 років пішов жити до батька. Зазначив, що з матір`ю проживати не хоче, оскільки після того як батьки стали жити окремо, вона піднімала на нього руку та він її боявся. Також вказав, що йому відомо про те, що між батьками існує конфлікт, та мати не надає можливості батьку бачитись з сестрою. Заперечував проти порядку спілкування з матір`ю встановленим органом опіки. Крім того, зазначив, що скільки б побачень не було призначено судом, він буде виходити до матері, постоїть визначений судом час та піде.

Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню спору. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від від 1 липня 2020 року у справі № 138/96/17 (провадження № 61-17718св18).

У ході розгляду справи встановлено, що внаслідок конфліктних стосунків та відсутності розумної комунікації, між позивачем та відповідачем, а також бажанням самого сина, виникли суперечності щодо погодження часу та порядку зустрічей позивача з сином.

Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Судом встановлено, що позивач зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення способу участі у вихованні дітей.

На звернення позивача, 23 грудня 2020 року Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надала відповідь, з якої вбачається, що службою проведена бесіда з ОСОБА_3 та неповнолітнім ОСОБА_6 , 2006 року народження та роз`яснено позивачу право, передбачене статтею 159 СК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява неповнолітнього ОСОБА_6 , адресована на ім`я начальника Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, зі змісту якої вбачається, що неповнолітній проживає за адресою: АДРЕСА_2 . З матір`ю жити не хоче та має право вирішувати сам (а. с. 48).

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, визначаючи спосіб участі одного із батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року по справі № 363/3045/18 (провадження № 61-11892св21).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення порядку участі матері у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 09 квітня 2021 року № 108-4466, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити наступні способи участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_6 , 2006 року народження, а саме, кожного понеділка, середи з 18.00 до 20.00, кожного першого та третього тижня місяця з 18.00 п`ятниці до 18.00 неділі, половину осінніх, зимових, весняних канікул та три тижні влітку для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини за попередньою домовленістю з батьком дитини.

Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично оцінює вказаний висновок, оскільки такий є недостатньо обґрунтованим та не відповідає інтересам дитини. Зі змісту висновку органу опіки та піклування не слідує, в чому саме полягає доцільність у визначенні саме такого способу та порядку у вихованні та спілкуванні між матір`ю та сином: кожен перший та третій тиждень місяця з 15-00 год. понеділка по 18-00 год. п`ятниці; кожен другий та четвертий тиждень місяці з 15-00 год. понеділка по 15-00 год. неділі, з огляду на те, що в самому висновку зазначено, що батько не чинить перешкод у спілкуванні з сином, однак зазначає, що вказане питання повинно бути вирішене з урахуванням бажання самого сина, так як він не може примушувати його до спілкування з матір`ю. А під час бесіди з працівником служби, ОСОБА_5 зазначив, що не бажає бачитися та спілкуватися з матір`ю, пропонував їй зустрічатися у понеділок, середу та п`ятницю, але вона не погодилася.

Суд, визначаючи спосіб та порядок участі у спілкуванні та вихованні сина, враховує, що мати, яка проживає окремо від сина, зобов`язана брати участь у його вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дітьми, враховуючи її ставлення до виконання своїх материнських обов`язків, а також небажання сина спілкуватися з матір`ю, його вік.

Батько, який проживає разом з сином, не має права перешкоджати матері спілкуватися з ним та брати участь у його вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Судом не встановлено, що спілкування з матір`ю має негативний вплив на нормальний розвиток сина.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, за відсутності належних та достовірних доказів негативного впливу матері на виховання дитини чи неналежного виконання нею своїх батьківських обов`язків, тимчасове небажання дитини спілкуватися з матір`ю, викликане образою на поведінку матері (в даному випадку дитина досягла 15-річного віку, який є перехідним і особливо вразливим та емоційним), наявні між сторонами неприязні відносини та конфлікти, які негативно впливають на дитину, у контексті налагодження відносин матері із сином, враховуючи графік навчання дитини та позакласних занять, що буде дійсно відповідати інтересам дитини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та визначення наступного способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні з сином, шляхом спілкування з ним без присутності батька наступним чином: перша та третя п`ятниця місяця з 18-00 год. до 20-00 год.; щорічно в період зимових, весінніх та осінніх канікул, у разі якщо дитина не перебуває разом з батьком на відпочинку та за бажанням дитини; щорічно в період червня та липня за бажанням дитини.

При цьому, слід зазначити, що визначений судами спосіб участі матері у спілкуванні та вихованні дитини не є перешкодою для підтримки зв`язків між матір`ю і дитиною у інших формах за погодженням батьків або ж зміни компетентним органом встановленого порядку за наявності обставин, що мають істотне значення.

Об`єктом правосуддя у справах про піклування про дитину є одвічні, гостро емоційні і постійно мінливі стосунки між батьками і їхньою дитиною, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі встановлювати сталі чутливі людські стосунки та приписувати почуття прихильності. У той же час суд у межах своїх повноважень спрямовує учасників сімейного конфлікту до його вирішення.

З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини.

Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судового збору, пропорційно розміру задоволеної частини позовних вимог, що була сплачена позивачем при зверненні до суду з указаним позовом. Відтак, сума судового збору у відношенні до задоволених вимог становить 454 грн.

На підставі викладеного, керуючись статями Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», статтями 19, 141, 150, 151, 153, 157-159 СК України та статтями 2, 10, 12, 13, 15, 141, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354, 43 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначити наступний спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні з сином, шляхом спілкування з ним без присутності батька наступним чином:

-перша та третя п`ятниця місяця з 18-00 год. до 20-00 год.;

-щорічно в період зимових, весінніх та осінніх канікул, у разі якщо дитина не перебуває разом з батьком на відпочинку та за бажанням дитини;

-щорічно в період червня та липня за бажанням дитини.

В іншій частині вимог відмовити.

Стянути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 454 грн.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення подається учасниками справи безпосередньо (частина перша статті 355 ЦПК України) або через суд першої інстанції (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна