Справа № 683/1803/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої-судді Кутасевич О.Г.,

секретаря судового засідання Свідерської К.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 ,

відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,,

представника відповідача Возняк А.Г.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Старокостянтинові в порядку загального позовного провадження цивільну справу №683/1803/20, 2/683/319/2021 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля,

в с т а н о в и в:

28 липня 2020 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі продажу №6844/2017/680352 від 29 жовтня 2017 року, транспортного засобу RENAULT LAGUNA д.н.з. НОМЕР_1 , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування позову вказував, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2016 року, під час якого 24 червня 2016 року набули у спільну сумісну власність зазначений автомобіль.

17 травня 2018 року шлюб між ними розірвано, у зв`язку з чим позивачка в лютому 2019 року звернулась до суду про розподіл майна подружжя, під час розгляду якого у листопаді 2019 року вона дізналась, що ОСОБА_3 29 жовтня 2017 року без її згоди відчужив автомобіль своєму батькові ОСОБА_4 , у зв`язку з чим регіональним сервісним центром в Хмельницькій області МВС України видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім`я останнього серії НОМЕР_3 .

Оскільки всупереч вимогам ст.ст. 60, 65 СК України, ст.203 ЦК України позивачка не давала письмової згоди на відчуження майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, просив відповідно до ст.215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 29 жовтня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 серпня 2020 року у даній справі відкрито провадження.

У визначений судом строк ОСОБА_3 подав відзив, у якому позов не визнав та вказав, що уважає спірний автомобіль своєю особистою власністю, оскільки для його придбання позичив кошти в сумі 270 000 грн. у ОСОБА_6 12 червня 2016 року, тобто до укладення шлюбу 17 червня 2016 року, однак автомобіль був увезений на територію України із запізненням та договір купівлі-продажу оформлений лише 24 червня 2016 року. Тому не уважав за потрібне отримувати згоду дружини ОСОБА_5 на відчуження автомобіля. Крім того, зазначав, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому уважав, що другий з подружжя має лише право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Стверджував, що продав автомобіль батькові за 150000 грн., бо ОСОБА_6 звернувся до нього з вимогою про повернення боргу, а коштів у нього не було.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 22 вересня 2020 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, а саме транспортного засобу RENAULT LAGUNA д.н.з. НОМЕР_1 , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року зазначена ухвала суду скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 21 січня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 17 лютого 2021 року.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_2 підтримали заявлений позов із навчених у ньому підстав та просили його задовольнити. ОСОБА_5 також вказувала, що спірний автомобіль був придбаний нею та відповідачем під час перебування в шлюбі за 12 000 доларів на кошти, в тому числі, подаровані на весіллі 120000 грн., решту коштів на придбання автомобіля була отримана від продажу іншого автомобіля, який належав її батькові. Уважали, що надана відповідачем ОСОБА_3 копія розписки про отримання ним у борг від ОСОБА_6 270 000 грн. є неналежним доказом, оскільки зміст розписки неможливо прочитати, ОСОБА_3 не брав коштів у борг, бо на той час ніде не працював, а тому вона є фіктивною. Письмової згоди на відчуження автомобіля вона також не давала, договір купівлі-продажу автомобіля укладений відповідачем з метою приховання майна від його поділу.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. ОСОБА_3 стверджував, що до укладення шлюбу працював закордоном та замовив автомобіль, який був ввезений на територію України вже після укладення шлюбу, кошти на його придбання він взяв в борг у ОСОБА_6 та в подальшому змушений був продати автомобіль батькові, щоб повернути борг. Заперечував, що спірний автомобіль був придбаний на кошти позивачки та кошти, подаровані їм на весілля. Підтвердив, що на весілля їм було подаровано близько 120 000 грн.

Відповідач ОСОБА_4 також заперечив проти задоволення позову. Визнав, що спірний автомобіль був придбаний після весілля, однак уважав, що останній належить його сину, оскільки кошти на придбання транспортного засобу той взяв під розписку в борг у ОСОБА_6 12 червня 2016 року. Син продав йому автомобіль 29 жовтня 2017 року, тому, що останній потребував ремонту, письмової згоди ОСОБА_5 на продаж автомобіля не давала, як син витратив гроші йому не відомо.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд уважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 червня 2016 року, який розірвано рішенням Старокостянтинівського районного суду від 17 травня 2018 року.

Під час шлюбу 24 червня 2016 року ними придбано автомобіль RENAULT LAGUNA д.н.з. НОМЕР_1 , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору, за ціною 12 000 доларів США, який зареєстрований за ОСОБА_3

29 жовтня 2017 року цей транспортний засіб відчужений ОСОБА_3 своєму батькові ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу №6844/2017/680352 за ціною 150000 грн.

Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються копією рішення Старокостянтинівського районного суду від 17 травня 2018 року, договором купівлі-продажу від 29 жовтня 2017 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Кожен з подружжя може оспорити у судовому порядку поширення правового режиму спільної сумісної власності на новий об`єкт. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Заперечуючи належність спірного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя, відповідач ОСОБА_3 вказував, що автомобіль придбав за кошти, які отримав до укладення шлюбу в борг у ОСОБА_6 відповідно до розписки від 12 червня 2016 року, копію якої долучив до відзиву.

Разом з тим, зі змісту зазначеної копії розписки не убачається, що кошти ОСОБА_3 взяв у борг саме для придбання автомобіля, клопотання про дослідження її оригіналу та допит ОСОБА_6 в якості свідка відповідачі не заявляли.

ОСОБА_3 не заперечував, що на весілля їм було подаровано близько 120000 грн., а кошти, які він ніби отримав в борг від ОСОБА_6 , він мав повертати вже перебуваючи у шлюбі.

За таких обставин, суд уважає, що відповідач відповідно до ст.81 ЦПК України не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження належності йому спірного автомобіля на праві особистої власності, отримання в борг у ОСОБА_6 270000 грн. на його придбання.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За встановлених у справі обставин спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування у шлюбі, тобто він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільної сумісної власності не спростована. Транспортний засіб є цінною річчю, придбаний сторонами у період шлюбу, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя.

Якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, відчужене без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору купівлі-продажу цього майна актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Відтак, посилання відповідача ОСОБА_3 та його представника на те, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства України та суперечать принципу рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявні підстави, передбачені ст.215 ЦК України для визнання недійсним договору купівлі продажу №6844/2017/680352 від 29 жовтня 2017 року транспортного засобу RENAULT LAGUNA д.н.з. НОМЕР_1 , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як такого, що укладений за відсутності письмової згоди іншого з подружжя щодо майна, яке є спільною сумісною власністю.

Відтак, позов ОСОБА_5 підлягає задоволенню в повному обсязі.

При цьому суд бере до уваги, що вимоги позовної заяви ОСОБА_5 щодо заборони експлуатації автомобіля та його передачу на зберігання на штрафний майданчик Національної поліції України були вирішенні судом при розгляді її клопотання про забезпечення позову, у задоволенні якого було відмовлено.

Вимог про стягнення судових витрат по справі позивачем не заявлено.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 11, 12, 13, 81, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі продажу №6844/2017/680352 від 29 жовтня 2017 року, транспортного засобу RENAULT LAGUNA д.н.з. НОМЕР_1 , загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , сірого кольору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з моменту укладення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Повне рішення складено 19 лютого 2021 року.

Суддя: