Справа № 202/8273/19
Провадження № 2/202/145/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 лютого 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

за участю секретаря: Голобородько О.М.

представника відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування поданої позовної заяви, яка в подальшому була уточнена, зазначила що вона та відповідач ОСОБА_6 з 28.10.2014 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. 01.11.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір позики на суму 337 500 грн. та на суму 67 500 грн. поручителем за яким виступив її чоловік - ОСОБА_6 . Зазначає, що спірні договори поруки не підписувалися ОСОБА_6 . Підписи від його імені виконані невідомою особою, що було частково встановлено почеркознавчою експертизою, яка була проведена у цивільній справі № 204/3893/18. Посилаючись на ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 65 СК України наголошує, що дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Просить суд визнати недійсним договір поруки, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який викладено у договорі позики від 01.11.2017 року на суму 337 500 грн. де позикодавцем є ОСОБА_4 , а позичальником - ОСОБА_5 ; визнати недійсним договір поруки, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який викладено у договорі позики від 01.11.2017 року на суму 67 500 грн. де позикодавцем є ОСОБА_4 , а позичальником - ОСОБА_5 .

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2019 року по справі № 204/3893/18, яке набрало законної сили 20.12.2019 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 , заборгованість за договорами позики від 01.11.2017 року в сумі 391 708, 50 грн. та від 01.11.2017 року в сумі 109 678, 38 грн. Зазначали, що оскільки договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, є способом забезпечення виконання зобов`язання і не носить майнового характеру, визнання договору поруки недійсним з підстав неотримання згоди дружини поручителя на укладення договору поруки є безпідставним.

ОСОБА_3 надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з`явилися в судове засідання, заперечували щодо позовних вимог та просили суд відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, заслухавши представників відповідачів вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_6 28.10.2014 року зареєстровано шлюб про що 28.10.2014 року складено відповідний актовий запис №957, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим 28.10.2014 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Судом було встановлено, що 01.11.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 у позику 337 500 грн. строком до 01.06.2018 року зі сплатою щомісячних процентів - 4% або 13 500 грн. На підтвердження передачі коштів відповідач склав розписку.

Зобов`язання ОСОБА_5 за укладеним договором позики забезпечені порукою ОСОБА_6 , викладеною письмово на зворотньому боці розписки від 01.11.2017 року на суму 337 500 грн.

Того ж дня між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 у позику 67 500 грн., строком до 01.01.2018 року зі сплатою щомісячних процентів - 4% або 2 700 грн. На підтвердження передачі коштів відповідач склав розписку.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2019 року позов ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 01 листопада 2017 року на суму 337 500 грн. у сумі 432 000 грн. (основна заборгованість 337 500 грн., проценти 94 500грн.). Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 01 листопада 2017 року на суму 67 500 грн. у сумі 86 400 грн. (основна заборгованість 67500 грн., проценти 18 900 грн.). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.06.2020 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2019 року залишено без змін.

Відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2019 року 06 травня 2019 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз було складено висновок експерта №6499-18, згідно з яким: рукописні записи «01.11.2017» « ОСОБА_6 » та підпис від імені ОСОБА_6 , що розташовані на зворотній стороні розписки від 01.11.2017 року на суму 337 500 грн., виконані ОСОБА_6 ; рукописні записи, що починаються словами «Поручителем за полученную сумму 67 500…» та закінчуються словами « ОСОБА_6 » та підпис від імені ОСОБА_6 , що розташовані на зворотній стороні розписки від 01.11.2017 року на суму 67 500 грн., виконані не ОСОБА_6 .

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтями 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена (частини перша, друга та третя статті 65 СК України).

Для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18).

Враховуючи викладене, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, суд визначивши характер спірних правовідносин і норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин приходить до висновку, що ОСОБА_3 не є особою, яка має право на звернення до суду з вимогами про визнання договорів поруки, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 недійсними, а тому в задоволенні її позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) про визнання договорів недійсними відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 19.02.2021 року.

Суддя: Г.В. Бєсєда