Справа № 595/2206/19
Провадження № 2/595/5/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2021

Бучацький районний суд Тернопільської області

головуючого-судді Содомори Р.О.

при секретарі Присташ П.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

представника відповідача Бучацької державної нотаріальної контори

Максимович Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучач справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бучацької державної нотаріальної контори про визнання недійним заповіту та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бучацької державної нотаріальної контори про визнання недійним заповіту ОСОБА_7 від 05 серпня 2014 року вчинений та посвідчений державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори Максимович Л.В. за реєстровим номером 847. Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7 . Після смерті батька, ним було подано заяву про прийняття спадщини. В подальшому йому стало відомо, що наявний заповіт, який вчинений батьком, на його користь та користь відповідачів. Зазначає, що даний заповіт є таким, що не вчинений за життя заповідача ОСОБА_7 , оскільки дані в Спадковий реєстр не внесені за життя заповідача. У заповіті не вказано повністю місця та часу його складання, копія заповіту нерозбірлива, не відповідає загальному вигляду заповіту. Заповіт підписаний не батьком, а іншою особою, за загальним правилом вчинення такого правочину, як заповіт, через представника не допускається. За життя батько не мав жодних фізичних вад, які б не дозволяли йому власноручно підписати будь-які документи. Поведінка відповідачів є суперечливою, оскільки попередньо вони подавали заяву про прийняття спадщини, зверталися до суду для усунення його від спадкування, зверталися в правоохоронні органи стосовно шахрайства з його сторони. Вважає, що відсутність волевиявлення заповідача ОСОБА_7 , невідповідність оскаржуваного заповіту його волі, невідповідність заповіту встановленій законом формі та вчинення заповіту з порушенням Положення «Про Спадковий реєстр», ЗУ «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, вказують на наявність підстав для визнання заповіту недійсним. Просить позов задоволити.

28 листопада 2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

03 січня 2020 року залучено до участі у справі, в якості співвідповідача Бучацьку державну нотаріальну контору.

31 січня 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав суду відзив на позовну заяву в якому позов заперечив, та зазначив, що 05.08.2014 року ОСОБА_7 склав заповіт на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Згідно даного заповіту спадкодавець, належне йому нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , та належну частину квартири АДРЕСА_2 заповів в рівних долях своїй сестрі - ОСОБА_5 , брату- ОСОБА_9 та племіннику ОСОБА_2 . Усе решту майно, спадкодавець заповів ОСОБА_4 . Оригінал даного заповіту знаходиться у спадковій справі заведеній після смерті ОСОБА_7 у Бучацькій державній нотаріальній конторі. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від своїх часток у спадщині на користь ОСОБА_2 , який спадщину прийняв, оскільки подав заяву прийняття спадщини до нотаріальної контори. ОСОБА_4 проживав в Україні до 1996 року, після чого виїхав за межі України. ОСОБА_7 не підтримував тісних родинних зв`язків із сином ОСОБА_4 , оскільки останній з п`яти років до часу смерті батька проживав за кордоном із матір`ю. ОСОБА_7 підтримував тісні зв`язки із своїм племінником ОСОБА_2 , оскільки проживав із ним на одному подвір`ї. Крім того, ОСОБА_7 неодноразово говорив що не підтримує тісних зв`язків із сином ОСОБА_10 .

Позивач зазначає, що заповіт не відповідає загальному вигляду заповіту, що не відповідає дійсності. Місце складення правочину - м.Бучач, Тернопільської області, Україна. Згідно ст.211 ЦК України, місце вчинення одностороннього правочину є місце вираження волі сторони. Відповідно до ст.41 Закону України «Про нотаріат», місце вчинення нотаріальних дій: нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. Стосовно напису у кінці заповіту «місто Бу», то це є посвідчувальний напис, який використовується при посвідченні копій, а його закінчення «чач» знаходиться на зворотній стороні копії. На підтвердження тієї обставини, що відомості про посвідчення заповіту до Спадкового реєстру не було внесено, позивач не надав жодного доказу.

Також, позивач вказує, що його батько за життя не мав жодних фізичних вад які б не дозволяли йому власноручно підписати будь-які документи. У 2014 році ОСОБА_7 займався будівництвом приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . На прикінці липня 2014 року ОСОБА_7 пошкодив праву руку - кінцівку та близько 4 тижнів ходив із перебинтованою рукою. У зв`язку із тим, що ОСОБА_7 був правшою і не міг власноручно підписати документ перебинтованою рукою він попросив це зробити ОСОБА_11 , який не є заінтересованою особою у спадкуванні майна. Офіційно у медичні заклади за допомогою ОСОБА_7 не звертався. Доказів того, що спадкодавець протягом вказаного періоду підписував звітні документи та накладні, позивач не надав. При посвідченні заповіту, усі вимоги ст.ст.207,1247 ЦК України дотримано.

Позивач посилається на незрозумілу поведінку відповідачів, оскільки за наявності заповіту відповідач 1 не ініціював би судовий процес щодо усунення позивача від спадкування. Проте, особа має право прийняти спадщину незалежно від наявності чи відсутності заповіту. Заповіт відносно відповідачів не охоплює всієї спадщини. У разі усунення позивача від спадкування, відповідачі могли б успадкувати спадщину як спадкоємці за законом, яка не охоплена заповітом щодо них. Просить в позові відмовити у зв`язку з його безпідставністю.

08 жовтня 2020 року Бучацьким районним судом Тернопільської області по даній справі призначено експертизу давності документу (фізико-хімічну), повторно 08 грудня 2020 року.

14 квітня 2021 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача про збільшення позовних вимог, згідно якої просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 05.08.2014 року вчинений та посвідчений державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори Максимович Л.В. за реєстровим номером 847, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, заповіту ОСОБА_7 від 5 серпня 2014 року вчинений та посвідчений державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори Максимович Л.В. за реєстровим номером 847, шляхом позбавлення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 права на спадкування за заповітом майна померлого ОСОБА_7 . Повторно аналогічна заява надійшла до Бучацького районного суду 28.07.2021 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з підстав наведених у позовній заяві, крім того, зазначив, що заповіт неправомірно внесений до спадкового реєстру, оскільки не має доказів сплати державного мита. Заповіт суперечить волі заповідача, як стверджує свідок. Також, невідомо з яких причин необхідно було терміново посвідчувати заповіт. Крім того, у заповіті не зазначено час складання заповіту, відсутні свідки при підписанні заповіту. просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечив, просив відмовити в його задоволенні.

Представник відповідачів ОСОБА_3 в судовому засіданні позов заперечив з підстав наведених у відзиві на позов, та зазначив, що відсутність в заповіті години і хвилини не має наслідків нікчемності, оскільки є дата складення заповіту. Свідки при складанні заповіту повинні бути якщо заповідач не може самостійно прочитати заповіт. Просить в позові відмовити.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час та дату розгляду спави в суді.

Представник відповідача - Бучацької державної нотаріальної контори в судовому засіданні позов заперечила, суду пояснила, що заповіт був складений відповідно но норм чинного законодавства. Втрата оригіналу заповіту не є підставою для усунення від спадкування, копія наявна у державній нотарільній конторі відповідає всім нормам Закону. Посвідчення заповіту у присутності свідків може бути за бажанням заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт. Проте, ОСОБА_7 міг сам прочитати заповіт, однак з огляду на травму руки доручив підписання заповіту ОСОБА_11 . Просить в позові відмовити.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що позивач є її внуком. Її донька перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем. Приблизно у 1996 році шлюб вони розірвали, після розірвання шлюбу її донька разом із сином, виїхали за кордон. Позивач приїжджав до України можливо три, чотири рази. На похороні спадкодавця її внук присутній не був, відповідач ОСОБА_2 допомагав в організації похорону. Зазначила, що вона чула від ОСОБА_7 , що він хоче залишити все своє майно сину ОСОБА_4 . Також, бачила ОСОБА_7 у 2014 році, на здоров`я він не скаржився, пошкоджену руку не бачила. Про наявність заповіту вона дізналася коли її внук прийшов до нотаріуса.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що спадкодавця ОСОБА_7 він не знав, проте, знає його брата ОСОБА_6 . При зустрічі у спільного знайомого, ОСОБА_6 сказав, що щоб вони не робили, все майно має належати ОСОБА_4 . Дана розмова відбулася після смерті ОСОБА_7 . Про заповіт він не говорив.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що заповіт ОСОБА_7 був підписаний ним, оскільки в останнього була травмована права рука. На період 2014 року він постійно спілкувався із ОСОБА_7 , оскільки товаришували та разом працювали, були знайомі 25 років. Посвідчення заповіту відбувалося в Бучацькій державній нотаріальній конторі. Присутній був він, ОСОБА_7 та нотаріус, будь-яких інших свідків присутніх не було. Заповіт складав ОСОБА_7 . В день підписання заповіту рука ОСОБА_7 була перемотана, також з травмованою рукою ОСОБА_7 був ще три тижня. В його присутності заповіт нотаріусом не зачитувався.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона доглядала матір ОСОБА_7 біля десяти років. Бачила ОСОБА_7 кожного дня, оскільки прибирала його житловий будинок, готувала їжу. Приблизно між 2013 та 2014 роками, на будівництві, ОСОБА_7 пошкодив руку та звертався до лікаря. Вона знала, що у ОСОБА_7 є син, проте побачила його тільки після похорону. На похороні його сина не було, похороном займався ОСОБА_2 ОСОБА_11 був другом ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що їй не відомо нічого про обставини посвідчення заповіту ОСОБА_7 . Пригадує, що ОСОБА_7 на будівництві травмував руку та ходив із забинтованою рукою. ОСОБА_11 був другом ОСОБА_7 . Також, зазначила, що ОСОБА_7 добре відносився до ОСОБА_2 . Похороном ОСОБА_7 займався ОСОБА_2 . Позивача бачила ще у дитинстві.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Після смерті ОСОБА_7 спадщина відкрилася за заповітом, який був складений ним 05 серпня 2014 року і посвідчений державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори.

Із квитанції № 600 від 05.08.2014 вбачається, що ОСОБА_7 сплатив державне мито в сумі 0,85 грн. за оформлення заповіту.

Згідно вказаного заповіту ОСОБА_7 зробив таке розпорядження: належний йому на праві власності цех напівфабрикатів (нежитлове приміщення), що знаходиться по АДРЕСА_1 та належну йому частину квартири АДРЕСА_2 заповів в рівних частинах своїй рідній сестрі ОСОБА_5 , своєму рідному братові ОСОБА_6 , своєму племіннику ОСОБА_2 . Усе решту майно, що буде належати спадкодавцю на день смерті він заповів своєму синові ОСОБА_4 .

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_7 відмовилися на користь племінника померлого ОСОБА_2 , що підтверджується копіями вказаних заяв.

Відповідач ОСОБА_2 спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_7 прийняв, шляхом подачі заяви про прийняття спадини до Бучацької державної нотаріальної контори.

Позивач ОСОБА_4 спадщину за заповітом, після смерті батька ОСОБА_7 прийняв, шляхом подачі заяви про прийняття спадини до Бучацької державної нотаріальної контори.

Згідно висновку експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів № 3135 від 12.07.2021 вбачається, що підпис від імені ОСОБА_11 та рукописні записи « ОСОБА_11 записано вірно» в заповіті від імені ОСОБА_7 датованому 5 серпня 2014 року, посвідченому та зареєстрованому в реєстрі за номером № 847 державним нотаріусом Бучацької нотаріальної контори Максимович Л.В., виконано в період 2014-2018 року.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року.

Разом із тим, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так як, оскаржуваний заповіт оформлено ОСОБА_7 5 серпня 2014 року, до правовідносин, що пов`язані із його недійсністю, слід застосувати норми Цивільного кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Стеттею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа.Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Розділ 2, глава 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

Так, в п.1.8, глави 3, 2-го розділу вказаної Інструкції зазначено, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Згідно розділу 2го, глави 1-ої, п.2, п.п.21,2.2 даної Інструкції вказано, що письмові правочини, що посвідчуються нотаріально, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у матеріалах нотаріальної справи. Усі примірники підписуються учасниками правочину та мають силу оригіналу, у тому числі примірник, який зберігається у справах нотаріуса.

Отже, посилання представника позивача як на одну з підстав для задоволення позову, на відсутність примірника заповіту, що видається спадкодавцю, не заслуговують на увагу, оскільки на чинність заповіту не впливає втрата спадкодавцем чи іншими особами примірника заповіту, так як інший його примірник, що зберігається у нотаріуса, і є в матеріалах справи має таку ж юридичну силу та породжує ті ж юридичні наслідки.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч.2 ст.1248 та частин 1 - 6 ст.1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача.

Як вбачається із оскаржуваного заповіту, який складений ОСОБА_7 5 серпня 2014 року, у зв`язку із травмою руки заповідача за його дорученням, у його та нотаріуса присутності текст заповіту підписано ОСОБА_11 . Заповіт до підписання прочитано у голос заповідачем ОСОБА_7 .

Отже, посилання представника позивача, що заповіт повинен був бути посвідчений у присутності свідків, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того, слід зазначити, що із заповіту також вбачається, що до його підписання ОСОБА_11 , заповіт прочитано у голос заповідачем ОСОБА_7 .

Заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі 05.08.2014 року за номером 847, державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори, що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60231206.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, який 05 серпня 2014 року посвідчено приватним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори Максимович Л.В., зареєстрований в Спадковому реєстрі за № 60231206 (номер в реєстрі нотаріальних дій - 847). Текст заповіту виготовлений машинописним способом, зазначено місце та час його укладення, а саме 5 серпня 2014 року, також заповіт містить зазначення даних про особу заповідача ОСОБА_7 . У зв`язку із травмою руки заповідача за його дорученням, у його та нотаріуса, присутності текст заповіту підписано ОСОБА_11 . Заповіт до підписання прочитаний у голос заповідачем ОСОБА_7 ,

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Позивач та його представник при обранні способу захисту права вказували на положення ст.1247 ЦК України.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Позивачем та його представником не надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі. Покази свідка ОСОБА_12 суд оцінює критично, оскільки позивач є онуком вказаного свідка, також, пояснення ОСОБА_12 спростовуються показами інших свідків. Крім того, суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_13 , оскільки спадкодавця він не знав, не спілкувався з ним за життя, а тому покази з чужих слів не можуть бути належним доказом по справі.

За клопотанням представника позивача, судом у справі було призначено фізико-хімічну експертизу. Згідно висновку даної експертизи вбачається, що підпис від імені ОСОБА_11 та рукописні записи « ОСОБА_11 записано вірно» в заповіті від імені ОСОБА_7 датованому 5 серпня 2014 року, посвідченому та зареєстрованому в реєстрі за номером № 847 державним нотаріусом Бучацької нотаріальної контори Максимович Л.В., виконано в період 2014-2018 року. В даному часовому проміжку знаходиться і дата зазначена на заповіті.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

05.08.2014 року ОСОБА_7 на підставі ст.1234 ЦК України використав своє право на заповіт і згідно ст.1235 ЦК України призначив спадкоємців свого майна, що підтверджує заповіт, посвідчений державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори Максимович Л.В., зареєстрований в реєстрі.

На час складання заповіту заповідач травмував руку, тому суд вважає, що такі підстави як травма руки, могли бути тими причинами, за яких ОСОБА_7 було важко підписати заповіт, що підтверджується показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Також, слід зазначити, що відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.

Заповіт, що оскаржується, складений 05.08.2014 року, заповідач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, між складанням заповіту та смертю заповідача був час, протягом якого заповідач не відмінив його і не вніс до нього зміни.

Добровільне волевиявлення ОСОБА_7 при складанні заповіту підтвердив свідок ОСОБА_11 , який в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_7 через травму руки не міг самостійно підписати заповіт, тому доручив це зробити йому.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, "Авшар проти Туреччини" від 10.07.2001 року та «Коробов проти України» від 21.10.2011року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту ОСОБА_7 відповідають вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, згідно ч.9 с.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Отже, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані на підставі ухвали Бучацького районного суду від 28.11.2019.

На підставі ст., ст.16, 1233-1234, 1247-1248 ЦК України, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, керуючись ст.,ст.4, 10, 11,12,13,76,77,81,158,258-265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бучацької державної нотаріальної контори про визнання недійним заповіту та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані згідно ухвали Бучацького районного суду від 28 листопада 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Суддя: Р. О. Содомора