Справа № 461/4145/19 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/1995/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 квітня 2021 року у справі ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення. Свої вимоги мотивував тим, що на початку травня 2015 року в нього викрадено його паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 04 жовтня 2005 року Шевченківським ЛМУ УМВС України у Львівській області. 27 травня 2015 року йому видано Шевченківським РВ ГУДМС України у Львівській області новий паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 .

Зазначає, що після того як в нього викрадено паспорт - 20 січня 2016 року між ОСОБА_1 та невстановленою особою укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у власності відповідача. При цьому, невстановлена особа підписала договір його ім`ям. Вказує, що договір він не укладав та не підписував. Про існування вказаного договору оренди він дізнався лише в кінці грудня 2017 року, оскільки отримав ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди приміщення в розмірі 115484,34 гривень. Зазначив, що рішенням суду від 26 червня 2018 року вимоги позивача - ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з нього 115484,34 грн. заборгованості по договору оренди, який він не підписував. У зв`язку з тим, що договір укладено іншою невідомою особою, внаслідок чого було відсутнє його волевиявлення, просить суд визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 20 січня 2016 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення,- задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 20 січня 2016 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 , представник ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що спірний договір укладено саме з позивачем, який при укладенні пред`явив паспорт серії НОМЕР_1 . Видача нового паспорта в замін втраченого, не виключає можливості мати на момент укладення договору два паспорта. Також вважає, що судом безпідставно не взято до уваги преюдиційні обставини правомірності договору, встановлені судом у справі №466/9364/17. Вважає, що позовна вимога про визнання недійсною довіреності з підстав відсутності волевиявлення на укладення правочину, є неналежним способом захисту порушеного права. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 квітня 2021 року та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивач не підписував договір оренди з відповідачкою, що дало підстави суду зробити висновок про недійсність цього договору у зв`язку з відсутністю волевиявлення позивача на його укладення

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Приписами ст. 759 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Судом встановлено, що згідно договору оренди нежитлових приміщень, такий було підписано орендарем ОСОБА_3 та орендодавцем ОСОБА_1 . Предметом вказаного договору є нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В той же час, відповідно до довідки від 13 січня 2018 року, виданої Міграційною службою України у Львівській області - ОСОБА_3 , вбачається, що 27 травня 2015 року Шевченківським РВ ГУ ДМС України у Львівській області видано паспорт серії НОМЕР_2 взамін втраченого паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 04 жовтня 2005 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 26 червня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлових приміщень - задоволено та стягнуто 115484,34 грн. заборгованості і 1154,84 грн. судового збору.

Згідно висновку експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 листопада 2019 року № 4321 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, судовим експертом встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 у графах: «орендар» в у двох примірниках договору оренди приміщення з додатками від 20 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (стор. 35-41 та 54-60 цивільної справи №466/9364/17), виконані не ОСОБА_3 а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, експерт ОСОБА_5 , зазначив, що підпис на договорі поставлений не ОСОБА_3 а іншою особою, та висновок судового експерта від 27 листопада 2019 є категоричним.

За клопотанням представника відповідача, по справі було призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку судового експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 24 липня 2020 року №133, експертом встановлено що розбіжні ознаки підписів є стійкими, утворюють сукупність, яка є достатньою підставою для ймовірно негативного висновку. Виявити розбіжні ознаки в об`ємі, необхідному для категоричного висновку, не виявилось можливим в зв`язку з простою будовою досліджуваних підписів та зразків, які містять в своїй транскрипції тільки одну читаєму літеру і три (чотири) безбуквенних штрихи, виконаних конструктивно простими рухами, що мають низьку ідентифікаційну значимість. Збіжні ж ознаки (загальні та окремі) скоріше за все, на його думку, пояснюються наслідуванням підпису ОСОБА_3 і на даний експертом ймовірно негативний висновок не впливають.

Відтак, експерт прийшов до висновку, що підписи від імені ОСОБА_3 : в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку 3-го аркуша Договору оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у власності орендодавця від 20 січня 2016 року (а.с.37); в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку аркуша додатку 1 від 20 січня 2016 року (а.с.38); в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку аркуша додатку 2 від 20.01.2016 (а.с.39); в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку аркуша Додатку 3 від 20 січня 2016 року (а.с.40); в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку аркуша додатку 4 від 20 січня 2016 року (а.с.41); в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку 3-го аркуша договору оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у власності орендодавця від 20 січня 2016 року (а.с.56); в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку аркуша додатку 1 від 20 січня 2016 року (а.с.57); в графі «Орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку аркуша додатку 2 від 20 січня 2016 року (а.с.58); в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку аркуша Додатку 3 від 20 січня 2016 року (а.с.59); в графі «орендар: Лупій Юрій Володимирович______» лицьового боку аркуша додатку 4 від 20 січня 2016 року (а.с.60) - ймовірно виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри учасника (учасників правочину), забезпечує їх ідентифікацію, а також цілісність документа, яким формалізується правочин.

Оскільки відповідно до частини першої статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків під власним іменем, яке складається з прізвища, ім`я та по батькові, то і підпис має містити всі вказані складові, виконані особою власноручно (за винятком, якщо такі дії вчиняє представник особи, права якого належним чином посвідчені).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

З урахуванням вищевикладеного, можна зробити висновок, що у разі відсутності власноручного підпису сторони договору на документі слід вважати, що правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової форми правочину.

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у постанові зазначила, що судом першої інстанції встановлено, що 20 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір оренди нежитлового приміщення. Згідно з умовами якого ОСОБА_3 приймає у строкове, платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 103875106 від 15 листопада 2017 року нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності ОСОБА_1 .

Пунктом 3.1 договору ОСОБА_3 зобов`язувався вчасно здійснювати орендні платежі відповідно до прикладеного розрахунку в загальній сумі 525 Євро за місяць. Згідно з п. 3.3. договору оплата здійснюється щомісяця не пізніше 5 числа кожного місяця, починаючи з першого місяця оренди.

Як ствердила позивач, ОСОБА_3 належним чином сплачував орендну плату за період з 20 січня 2016 року по 30 червня 2016 року, проте починаючи з 1 липня 2016 року перестав виконувати свої обов`язки щодо сплати орендних платежів.

Таким чином, всупереч умовам укладеного договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів, відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав.

Відповідно до п. 4.1. договору, 31.12.2016 року закінчився строк оренди нежитлового приміщення, ОСОБА_3 згідно п. 4.1.2 не повідомив орендодавця про наміри продовжити строк договору та не виконав своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати за період з 01липня 2016 року по 31 листопада 2016 року, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 2 625 Євро, що згідно з курсом НБУ станом на 15 листопада 2017 року становить 81 690 грн. 00 коп.

При цьому, у Постанові апеляційної інстанції вказано, що повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до наданих позивачем розрахунків стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 115 484, 34 грн. заборгованості, що включає в себе: 81 690 грн. - заборгованість по орендній платі, 2 135, 00 грн. - три проценти річних, 9 426, 58 грн. - інфляційні втрат, 18663,38 грн. пеню та 3 569, 38 грн. - заборгованість по оплаті комунальних послуг.

Доказів про те, що даний договір оренди визнаний у встановленому законом порядку недійсним, чи його недійсність прямо встановлена законом, матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір оренди нежитлового приміщення між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - є оспорюваним правочином. Відтак, проаналізувавши надані сторонами докази, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджений факт втрати позивачем паспорту та отримання нового у зв`язку з цим, висновками двох судових почеркознавчих експертиз підтверджено, що договір підписаний не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням його підпису, що узгоджується з поясненнями позивача.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем доведено відсутність у нього наміру на укладення оспорюваного правочину, оскільки оспорюваний договір він не підписував, відтак на момент вчинення правочину не були додержані вимоги ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, а тому волевиявлення учасника правочину по справі, не було вільним, а правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Аргументи апеляційної скарги, щодо неналежності висновків експертів є безпідставними, оскільки висновки експертів судом було визнано письмовими доказами та оцінено у сукупності з іншими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не було взято до уваги преюдиційні обставини правомірності договору, встановлені Львівським апеляційним судом у постанові від 23 травня 2019 року по справі №466/9364/17, не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки питання визнання даного договору оренди недійсним по справі №466/9364/17 не вирішувалось.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник