Справа № 459/3906/18
Провадження № 2/459/43/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2021 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Жураковського А.І.,

з участю: секретаря судового засідання Ганас К.В.,

позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

третьої особи ОСОБА_5 ,

представника третьої особи ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи: ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу удаваним,

ВСТАНОВИВ:

28.12.2018 року позивачі звернулися до суду з позовом, у якому просили: визнати удаваним договір купівлі-продажу від 02.12.2011 року в реєстрі за № 2-2118; визнати, що 02.12.2011 року між сторонами було укладено договір дарування 2/3 частин квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що 25.05.1999 року було приватизовано квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 . Після приватизації кожному зі сторін належала на праві приватної власності 1/3 частка вищевказаної квартири. 30.10.2010 року відповідач одружився, оскільки у нього не було коштів, вони подарували сину свої частки квартири. 02.12.2011 року у нотаріуса було підписано договір купівлі-продажу, оскільки відповідачу було дешевше оплатити послуги нотаріуса та сплатити податки. Дружина відповідача наголосила, що не матиме жодних прав на квартиру. Відповідач не передавав коштів за договором купівлі-продажу квартири.

10.04.2020 року третя особа подала пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що 10.12.2018 року вона звернулася до Червоноградського міського суду Львівської області із позовною заявою про поділ майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_2 . 2/3 частки вказаної квартири було придбано після одруження з відповідачем за кошти, подаровані на весілля. Позовні вимоги спрямовані на позбавлення права на частку квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя.

18.04.2020 року позивачі подали відповідь на пояснення третьої особи, суть якої зводиться до обставин, викладених у позовній заяві.

08.02.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

29.11.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 .

17.07.2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогійні викладеним у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснив, що фактично було укладено договір-дарування квартири, оскільки коштів за квартиру не передавали. В них із колишньою дружиною не було коштів, щоб придбати квартиру.

Третя особа та її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, пояснили, що вона з відповідачем, перебуваючи у шлюбі, придбали квартиру у позивачів, частково за весільні кошти, решту виплачували поступово.

Допитаний у якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснив, що коли відповідач одружився він з матір`ю подарували йому належні їм частки квартири, жодних коштів він не отримував, дружина брата розуміла, що це був подарунок на весілля.

Допитана у якості свідка позивач ОСОБА_2 пояснила, що коли укладали договір купівлі-продажу, вона не розуміла різницю між цим договором та договором-дарування, перед підписанням не читала договір. Вважає, що третя особа не має права на частку у квартирі. Коштів за квартиру не отримувала.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 його дружина, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 є його синами. Він давав згоду на укладення договору, був присутній у нотаріуса, однак не розумів який договір укладають. Його сім`я мала намір подарувати квартиру сину, жодних коштів за квартиру не отримували.

Заслухавши учасників справи, свідків, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Установлено, що відповідач є власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2011 року №2-2118, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 32663495 від 24.12.2011 року.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири від 24.12.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Стеців М.Р. в реєстрі за №2-2118, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , продавці зобов`язуються передати, а покупець прийняти у власність за 54481, 00 грн. 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 . сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Згідно із ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 215 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Проте, позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, оскільки з пояснень сторін установлено, що було укладено договір дарування з метою зменшити витрати на оплату послуг нотаріуса. Крім того, суд звертає увагу на те, що у договорі зазначено, що сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди.

Також позивачами не надано доказів того, що відповідач та третя особа, перебуваючи у шлюбі не мали коштів для купівлі квартири, а третя особа у судовому засіданні заперечила зазначену обставину, пояснивши, що частково за кошти подаровані на весілля було придбано квартиру, решту коштів сплачено частинами.

Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, враховуючи, що таке порушує права третьої особи, оскільки у судовому засіданні сторони визнали, що у провадженні суду перебуває спір щодо поділу вказаної квартири, як спільного майна подружжя.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу удаваним та подальшого визнання, що між сторонами було укладено договір дарування.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Червоноградський міський суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.02.2021 р.

Суддя А.І. Жураковський