Ухвала

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 206/5766/20

провадження № 61-20189ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поновлення порушеного права володіння земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила поновити її право на користування земельною ділянкою, кадастровий номер :09:015:0083, площею 0,0600 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом відновлення розмірів земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою; зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні їй земельною ділянкою, площею 0,0600 га, та звільнити самовільно зайняту ними частину земельної ділянки, площею 3 кв. м, що є частиною земельної ділянки, площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 шляхом демонтажу існуючої огорожі за власний рахунок; стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмірі 140 000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовано тим, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка за кадастровим номером :09:015:0083, площею 0,0600 га, та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 належать їй на праві приватної власності, згідно з договором дарування земельної ділянки, серія та номер 2-239, договору дарування житлового будинку, виданих 23 лютого 2018 року Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. У 2017 році без надання згоди її близьких родичів та будь-яких погоджень з ними, з боку відповідачів було демонтовано огорожу, що проходила по лінії розмежування земельної ділянки вглиб території. Відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки, вказана земельна ділянка межує від «А» до «Б» з АДРЕСА_2 , кадастровий номер :09:015:0068, де змонтовано нову бетонну огорожу (вздовж всієї лінії розмежування) із захопленням частини земельної ділянки вглиб території. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :09:015:0083, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Також, за вказаною адресою розташований житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, власниками якого на праві спільної часткової власності є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з розміром часток кожного по 1/2. Відповідно до акта обстеження земельної ділянки з метою встановлення правильних меж, виявлення факту захоплення ділянки від 10 березня 2020 року, виданого інженером-геодизистом ОСОБА_6 , встановлено, що виконавець ОСОБА_6 передав, а замовник ОСОБА_1 прийняла на збереження межові знаки, встановлені на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у кількості 5 штук, кадастровий номер :09:015:0083. Під час виносу межових знаків було помічено, що фактичні межі земельної ділянки не збігаються з межами, які зареєстровані в Державному земельному кадастрі, а саме: паркан між ділянками за адресою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , зміщений між точкою 1 та 2 на 0,33 м, тим самим знаходиться на земельній ділянці будинковолодіння АДРЕСА_2 зайнятої ділянки складає 3 кв. м. Протягом 2018-2020 років позивач неодноразово письмово зверталась до відповідачів з вимогами щодо усунення перешкод у користуванні її земельною ділянкою, а саме - перенесення їх бетонної огорожі, яка частково розташована на її території, та повідомляла про те, що у разі невиконання зазначених вимог, вона вимушена буде звернутися до суду, однак всі її вимоги були проігноровані. Вона немає можливості користуватись власною земельною ділянкою в повній мірі, відповідачі самовільно займають частину приналежної їй земельної ділянки для власних потреб, чим порушують її права, як власника. Крім того, протиправними діями відповідачів їй завдано моральну шкоду, яка полягає в самовільному захопленні частини земельної ділянки, на якій були посаджені рослини, як наслідок, знищено багаторічні насадження винограду та квіти, в результаті чого вона зазнала душевних страждань, які позбавили її можливості реалізувати своє право щодо користування рослинам та частиною земельної ділянки. Також, внаслідок самовільного захоплення частини земельної ділянки у неї погіршився стан здоров`я, вона постійно нервує, втратила сон. Неодноразові звернення до відповідачів з вимогами про звільнення незаконно займаної частини земельної ділянки принижують її честь, гідність, престиж та репутацію серед сусідів та близьких родичів. Моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідачів, вона оцінює у розмірі 140 000 грн. Крім того, що вона є фізичною особою-підприємцем. Внаслідок неправомірних дій з боку відповідачів вона вимушена була деякі дні не працювати - сумарно приблизно 30 днів, оскільки витрачала свій час на направлення неодноразових вимог до відповідачів, знаходження на пошті при відправленні листів, пошук та виклик інженера-геодезиста, присутність при огляді останнім земельної ділянки та складенні відповідного акта, отриманні довідок, тобто, понесла додаткові витрати в розмірі неотриманого прибутку за один місяць в розмірі 11 800 грн, орендна плата за місяць в розмірі 850 грн. Враховуючи наведене, позивач просила позов задовольнити.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 05 липня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що на момент ухвалення рішення у справі спірний паркан демонтовано, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині поновлення порушеного права володіння земельною ділянкою. Отже, не встановивши порушення прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 28 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

09 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмірі 140 000 грн та судові витрати, які понесені у зв`язку із розглядом справи.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Предметом позову у цій справі серед інших вимог є стягнення моральної шкоди в розмір 140 000 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).

Тобто в указаній частині справа № 206/5766/20 є малозначною в силу вимог пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України і окремого визнання її такою не потребує.

Також предметом позову в цій справі є вимоги про поновлення порушеного права володіння земельною ділянкою.

Зазначена справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Посилання заявника в касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поновлення порушеного права володіння земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов