Постанова

Іменем України

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 220/522/18

провадження № 61-22614св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», подану представником - адвокатом Легезіним Олексієм Геннадійовичем, та касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на постанову Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року в складі колегії суддів: Попової С. А., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк) звернулося

до Великоновосілківського районного суду Донецької області з позовом

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило стягнути

з відповідачів у солідарному порядку на користь банку заборгованість

за кредитним договором від 26 червня 2013 року № 2063/06МСБ-312 у розмірі 270 544,14 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь банку штраф за неналежне виконання умов договору іпотеки № 312/06МСБ щодо страхування предмета іпотеки в розмірі 4 223,21 грн.

26 червня 2013 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого

є позивач - ПАТ АБ «Укргазбанк», та фізичною особою - підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2063/06МСБ-312, за яким позичальнику відкрито кредитну лінію з лімітом 300 000,00 грн на строк

з 26 червня 2013 року до 25 червня 2015 року зі сплатою 19,9 % річних з цільовим використанням на поповнення обігових коштів (пункт 1.2 договору).

Позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав: 27 червня 2013 року відповідачеві надано кредитні кошти в сумі 200 000,00 грн та 06 серпня

2013 року - в сумі 75 000,00 грн.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26 червня

2013 року між банком, ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 312/06МСБ-1, відповідно до пункту 1.1 якого, ОСОБА_2 поручилась перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Також на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 312/06МСБ, предметом якого є належна іпотекодавцю на праві власності двокімнатна квартира за адресою:

АДРЕСА_1 , оціночна вартість якої 402 210,00 грн.

Відповідачі, а саме: позичальник ОСОБА_1 і поручитель ОСОБА_2 , після внесення позичальником останнього платежу в липні 2014 року грошові зобов`язання за кредитним договором і договором поруки не виконують, через що утворилась заборгованість, яка на 26 лютого 2018 року становить

270 544,14 грн, з яких: заборгованість за кредитом прострочена - 137 500,00 грн, заборгованість за процентами прострочена - 123 930,71 грн, пеня

за несвоєчасну сплату процентів - 9 113,43 грн.

Саме цю суму заборгованості в розмірі 270 544,14 грн й просив банк стягнути

в солідарному порядку з ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 .

Крім того, внаслідок невиконання іпотекодавцем ОСОБА_3 умов договору іпотеки щодо укладення договору страхування предмета іпотеки і сплати страхових платежів за останній рік іпотекодержатель нарахував штраф

у розмірі 4 223,21 грн, з яких: 2 011,05 грн (402 210 х 0,5 %) - за перший місяць неналежного виконання зобов`язання; 2 212,16 грн (402 210 х 0,05 % х 11) -

за 11 подальших місяців, починаючи з 2-го місяця, який банк просив стягнути

з іпотекодавця.

Також позивач просив компенсувати за рахунок відповідачів понесені витрати

зі сплати судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області

від 18 липня 2019 року в задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції застосував передбачений статтею 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про яку було заявлено стороною у спорі, та вважав, що банк звернувся до суду у березні 2018 року зі спливом трирічного строку позовної давності, а наведені доводи щодо поновлення цього строку суд оцінив критично, зважаючи на відсутність

у кредитора висновку Торгово-промислової палати про настання для банку форс-мажорних обставин, відмовив у поновленні строку звернення за судовим захистом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 липня

2019 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 26 червня 2013 року

№ 2063/06МСБ-312 у розмірі 146 949,64 грн, з яких: 137 500 грн - заборгованість за кредитом, 9 449,64 грн - заборгованість за процентами.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» штраф за неналежне виконання умов договору іпотеки № 312/МСБ щодо страхування предмета іпотеки в розмірі 4 223,21 грн.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд дійшов висновку, що у цьому випадку перебіг строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права

на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, тому з урахуванням кінцевого терміну кредитування як строку дії кредитного договору позовна давність спливає 25 червня 2018 року, а банк звернувся до суду з позовом 16 березня 2018 року, тобто до спливу цього строку.

Щодо вимоги про сплату заборгованості за процентами, яка виникла станом

на 26 лютого 2018 року, в сумі 123 930,71 грн, апеляційний суд зазначив,

що кінцевий період нарахування банком процентів - 06 лютого 2018 року - перевищує обумовлений кредитним договором (пункт 1.3.1) строк виконання грошового зобов`язання позичальника - 25 червня 2015 року, що суперечить вимогам матеріального права і не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року

у справі № 444/9519/12. Отже, строк, яким має бути обмежений період нарахування процентів, є 25 червня 2015 року.

Банк звернувся до суду з позовом 16 березня 2018 року, позичальник в суді заявив про застосування строку позовної давності щодо сплати заборгованості за процентами, тому слід вважати обґрунтованими вимоги банку щодо стягнення процентів у період з 16 березня 2015 року до кінцевого строку кредитування (настання строку виконання зобов`язання) - 25 червня 2015 року.

Щодо позовних вимог про стягнення пені апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції про застосування у цій частині положень статті 2 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (зі змінами).

У частині позовних вимог щодо поруки апеляційний суд керувався положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин у червні 2013 року, та врахував, що кредитним договором встановлено кінцевий строк виконання зобов`язання - 25 червня 2015 року. Відповідно до пункту 5.2 договору поруки від 26 червня 2013 року

№ 312/06МСБ-1 сторони узгодили, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Кредитор звернувся до поручителя з вимогою про сплату заборгованості у формі поданої до суду позовної заяви 16 березня 2018 року, тобто до спливу трьох років, починаючи обчислення з дня настання строку виконання зобов`язання позичальником - з 25 червня 2015 року. Тож порука ОСОБА_2 не припинена

і, враховуючи наведене, поручитель не звільняється від солідарного обов`язку

з позичальником ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості

за кредитним договором та договором поруки. Разом з тим обсяг відповідальності поручителя солідаризується з обсягом встановленої в межах апеляційного перегляду справи майнової відповідальності позичальника,

що відповідає пункту 1.3 договору поруки, а саме в межах заборгованості

за кредитом, простроченої в розмірі 137 500,00 грн, поточних і прострочених процентів у розмірі 9 449,64 грн, а всього сумарної заборгованості в розмірі

146 949,64 грн.

Щодо штрафу за несвоєчасне страхування договору іпотеки апеляційний суд зазначив, що пунктом 4.5 договору іпотеки встановлено, що строк позовної давності за цим договором становить три роки відповідно до чинного законодавства України; відповідно до пункту 7.1 цього договору договір іпотеки діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою, отже, сам факт закінчення строку дії кредитного договору 25 червня 2015 року за наявності заборгованості не є підставою для припинення дії договору іпотеки, який укладено для забезпечення виконання кредитного договору боржником (постанови Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі

№ 6-153цс14 та від 4 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13).

Відповідач ОСОБА_3 (іпотекодавець) доказів укладання або дійсності договору страхування предмета іпотеки та сплати страхових платежів не надала, іпотекодержатель унаслідок порушення іпотекодавцем умов договору іпотеки (пункт 3.3.6) щодо страхування предмета іпотеки нарахував відповідно до пункту 4.3, виходячи з вартості іпотечного майна в розмірі 402 210,00 грн (пункт 2.2) штраф за останній рік у розмірі 4 223,21 грн, з яких: 2 011,05 грн (402 210 х 0,5%) - штраф за перший місяць неналежного виконання зобов`язання; 2 212,16 грн (402 210 х 0,05 % х 11) - штраф за одинадцять місяців починаючи з 2-го місяця неналежного виконання зобов`язання.

Строк позовної давності щодо цих вимог не сплинув, і на вимоги щодо стягнення штрафу за нездійснення страхування предмета іпотеки, виходячи з умов договору іпотеки, не поширюються положення статті 2 Закону України

від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Аргументи учасників справи

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи

У грудні 2019 року Легезін О. Г., діючи в інтересах ПАТ АБ «Укргазбанк», подав

до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення відсотків у розмірі 114 481,07 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просили скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції або закрити провадження у справі у зв`язку з порушенням правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 ЦПК України.

Зміст відзиву на касаційну скаргу

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду заяву, в якій просить касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити,

а в задоволенні касаційної скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ АБ «Укргазбанк» на постанову Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року та витребувано матеріали справи з Великоновосілківського районного суду Донецької області.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року.

Зупинено виконання постанови Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року справу призначено

до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 26 березня 2013 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є позивач ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1

як ФОП укладено кредитний договір № 2063/06МСБ-312, за яким позичальникові як ФОП відкрито відновлювальну відкличну кредитну лінію із загальним лімітом в сумі 300 000,00 грн на умовах сплати процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування в розмірі 19,9 % річних з цільовим використанням кредиту на поповнення обігових коштів.

На забезпечення зобов`язань за кредитним договором 26 березня 2013 року між банком, ФОП ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого відповідач поручилась перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором на умовах солідарної з ним відповідальності в тому ж обсязі, що й позичальник, та договір іпотеки між банком і ОСОБА_3 , засвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Каюровим С. В. за реєстровим номером 1464, предметом якого є належна іпотекодавцеві на праві власності двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Останнє внесення позичальником платежу на виконання кредитних зобов`язань здійснено у липні 2014 року.

Унаслідок неналежного виконання зобов`язань позичальником і солідарним боржником - поручителем виникла заборгованість за кредитним договором

у загальному розмірі 270 544,14 грн, з яких сума простроченої заборгованості - 137 500,00 грн, заборгованість за процентами прострочена - 123 930,71 грн, пеня

за несвоєчасну сплату процентів - 9 113,43 грн.

Крім того, внаслідок невиконання іпотекодавцем умов договору іпотеки щодо страхування предмета іпотеки банк нарахував відповідачеві ОСОБА_3 штраф у розмірі 4 223,21 грн, обчислений за останній рік.

20 січня 2015 року підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено

20 січня 2015 року, номер запису в ЄДПРОУ 2002465 (дані з Єдиного державного реєстру відомостей про фізичних та юридичних осіб).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких

не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку,

що діяв до набрання чинності цим Законом.

Касаційну скаргу банк подав до суду у грудні 2019 року, тому її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України у редакції, що діяла

до 08 лютого 2020 року, а касаційну скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подана

у березні 2020 року, тому її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційних скарг, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Так, звертаючись до суду з цим позовом у березні 2018 року, ПАТ АБ «Укргазбанк» послалося на те, що кредитний договір від 26 червня 2013 року укладено між банком та ОСОБА_1 як ФОП, кредитний договір укладено

у вигляді надання відновлювальної відкличної кредитної лінії з цільовим призначенням на поповнення обігових коштів у сумі 300 000,00 грн.

ФОП ОСОБА_1 умов договору банківського обслуговування належним чином не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути на свою користь.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19) сформульований правовий висновок про те, що вирішення за правилами господарського судочинства спору про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині позовних вимог до боржника та одного з поручителів, які є юридичними особами, а за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до двох інших поручителів, які є фізичними особами та кожен з них несе солідарну з боржником відповідальність, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, оскільки дослідження одного і того ж предмета, а також одних і тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій, що не гарантує дотримання принципу правової визначеності. Такий правовий висновок застосовується до позовних заяв, що подані до суду після 15 грудня 2017 року.

Суд встановив, що 21 січня 2015 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка

на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності,

що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору відноситься до юрисдикції господарських судів (постанови від 5 червня

2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18), від 5 червня

2019 року у справі № 904/1083/18 (провадження № 12-249гс18, від 9 жовтня

2019 року у справі № 127/23144/18, провадження № 14-460цс19).

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється

за правилами іншого судочинства.

Разом з тим статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, відповідно

до частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах,

що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізична особа - підприємець.

Такий підхід відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 904/2529/18 (провадження № 12-257гс18), відповідно до якого до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Близький за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 743/534/16-ц, провадження № 14-689цс19.

Отже, господарські суди відповідно до пункту першого частини першої статті 20 ГПК України мають юрисдикцію щодо розгляду спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема,

з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Звертаючись до суду після 15 грудня 2017 року з позовом у цій справі, кредитор просив стягнути заборгованість за кредитним договором, укладеним між ним

та ФОП ОСОБА_1 . Виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін за основним зобов'язанням як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, спір у цій справі відноситься до господарської юрисдикції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині й закрити провадження у справі.

Згідно з частинами першою та другою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Однією з підстав для закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які

є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що суди першої й апеляційної інстанцій порушили правила юрисдикції, а тому касаційні скарги слід задовольнити частково, рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 13 листопада

2019 року скасувати, провадження у справі - закрити.

Керуючись статтями 400, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», подану представником - адвокатом Легезіним Олексієм Геннадійовичем, та касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 13 листопада

2019 року скасувати.

Провадження у справі № 220/522/18 за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором іпотеки закрити.

Роз`яснити Публічному акціонерному товариству акціонерному банку «Укргазбанк», що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду,

і протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення товариство може звернутися до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду

із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков В. С. Жданова А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун