ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Черкаси

Справа № 712/4347/18
Провадження № 22-ц/821/2003/21

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Єльцова В. О.

суддів Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.

за участю секретаря Винник І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Кам`янецький Володимир Володимирович

представник позивача - адвокат Шаповал О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Кам`янецького Володимира Володимировича про визнання договору довічного утримання недійсним, -

в с т а н о в и в :

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання недійсним, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , який проживав за адресою АДРЕСА_1 .

Він, як рідний син є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька.

Після звернення до нотаріуса йому стало відомо, що вищевказана квартира за договором довічного утримання перейшла у власність відповідачу.

Вважає, що договір довічного утримання укладений між батьком та відповідачем необхідно визнати недійсним, оскільки його батько хворів, був інвалідом першої групи та не міг добровільно укласти даний договір.

Зазначив, що порушені його права, як спадкоємця, тому звернувся з даним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що суд на підставі зібраних доказів у справі, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, не знайшов підстав для визнання договору довічного утримання, укладеного13.03.2009 між померлим ОСОБА_3 та відповідачем у справі ОСОБА_2 .

Судові витрати із наданої правової допомоги позивачу, пов`язані із розглядом даної справи в сумі 17891,20 грн. покласти на відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.09.2021 повністю, та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що суд помилково визначив, що предметом у даній справі є визнання договору довічного утримання недійсним лише з підстав ст. 225 ЦК України.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 761/41071/19 зазначив, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, в встановлення належності відповідачів та обгрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Предметом позову в даній справі є визнання договору довічного утримання укладеного 13.03.2009 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним.

Вважає, що суд безпідставно посилався на пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, відмовляючи у позові і не визначаючи правові норми, які мають бути застосовані у цій справі, з огляду на наявні у справі докази і встановлені обставини, та ототожнюючи предмет позову із підставами позову та правовим обґрунтуванням позову.

Також скаржник указує, що суд не викликав і не допитав заявлених позивачем свідків ,формально відмовляв у призначенні комісійної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, з огляду на параліч правої сторони тіла покійного ОСОБА_3 і фізичну неможливість останнього здійснити підпис в оскаржуваному договорі паралізованою рукою, погіршення зору останнього до того, що за покійним необхідний був догляд, для чого і винаймала впродовж тривалих років ОСОБА_2 родина позивача.

Вказує, що суд надав перевагу висновку судово-психіатричної експертизи, навіть не дивлячись на численні порушення. Даний висновок не узгоджується з іншими матеріалами справи та реальними обставинами справи.

Крім того, скаржник стверджує, що за станом здоров`я ОСОБА_3 не міг самостійно прочитати оскаржуваний договір, до дня укладання Договору з відповідачем мав довірливі відносини, чим останній і скористався.

Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_3 був особою похилого віку, мав погіршення зору та інші тяжкі захворювання, знаходився у конфлікті із близькими родичами, тобто був одинокою та безпомічною особою, не міг самостійно обслуговувати себе і потребував стороннього догляду, а тому сукупність вказаних тяжких життєвих обставин, без волевиявлення особи на настання певних наслідків обумовлених договором, ОСОБА_3 із відповідачем волі не мав та можливо підписав договір, будучи введеним в оману щодо сторони правочину, суті правочину і його наслідків (після інсульту покійний мав вади, в тому числі не міг писати)

Також скаржник вказує, що висновок судово-психіатричної експертизи № 432 від 10.12.2019, складено з порушеннями і не містить низку відповідей на поставлені питання, а тому мав бути відхилений судом.

В підсумку, скаржник зазначає, що зі змісту позовної заяви і пояснень позивача випливає, що вимоги про визнання договору довічного утримання у відповідній частині недійсним, позивач заявив з підстав, передбачених статтями 225, 230, 233 ЦК України.

Також позивач з урахуванням ст. 141 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню відшкодування витрати на правничу допомогу в сумі 17891,20 грн.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві, який поданий приватним нотаріусом Кам`янецьким В. В., вказано, що нотаріус в даній справі не може бути відповідачем, враховуючи аналіз питань судової практики, що стосується розгляду справ про визнання правочинів недійсним.

Вказав, що особами які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчують правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Крім того, приватний нотаріус Кам`янецький В. В. договір довічного утримання від 13.03.2009 не посвідчував. Вказаний договір посвідчувався у Першій Черкаській державній нотаріальній конторі 13.03.2009 під реєстраційним №4-623.

У відзиві, який поданий відповідачем ОСОБА_2 вказано, що суд визначився правильно з характером правовідносин, повністю дослідив матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що за життя ОСОБА_3 не оспорював договір довічного утримання. Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 помилився щодо правової природи оспорюваного договору довічного утримання, його змісту та предмета, неправильного сприйняття ним обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Як встановлено місцевим судом, 13 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_3 як відчужувач передає у власність ОСОБА_2 ( набувачу) належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 , а набувач зобов`язався довічно повністю утримувати відчужувача, забезпечувати його харчуванням, одягом, в залежності від сезону, ліками, доглядом та необхідною допомогою, зберігши у його довічному безкоштовному користуванні вказану квартиру.

Вартість матеріального утримання визначена сторонами у сумі 650 ( шістсот п`ятдесят) гривень щомісячно. Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А. І. (а.с. 23-24).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.3)

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 вересня 2021 року за клопотанням представника позивача судом призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 432 від 0.12.2019 року, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_3 , 1935 року народження під час укладення договору довічного утримання від 13 березня 2009 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.96-99).

Мотиви з яких виходить апеляційний суд на застосовані норми права.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, враховуючи наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів заявлених підстав недійсності оспорюваного правочину, зокрема щодо факту його недієздатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Як було встановлено при розгляді справи в суді першої інстанції, 13 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_3 як відчужувач передає у власність ОСОБА_2 ( набувачу) належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_2 , а набувач зобов`язався довічно повністю утримувати відчужувача, забезпечувати його харчуванням, одягом, в залежності від сезону, ліками, доглядом та необхідною допомогою, зберігши у його довічному безкоштовному користуванні вказану квартиру.

Вартість матеріального утримання визначена сторонами у сумі 650 ( шістсот п`ятдесят) гривень щомісячно. Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Захарченко А. І. (а.с. 23-24).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.3)

В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припускати, що особа не розуміла значення своїх дій і /або/ не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

В даному випадку ставиться питання щодо договору довічного утримання недійсним.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 вересня 2019 року за клопотанням представника позивача судом призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 432 від 10 грудня 2019 року, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_3 , 1935 року народження, на момент складання договору довічного утримання від 13 березня 2009 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 96-99 том 2).

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення.

Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц.

Тому, колегія суддів вважає, що у Висновку судово-психіатричного експерта № 432 від 10 грудня 2019 року, чітко зазначено, що померлий ОСОБА_3 повністю усвідомлював значення своїх дій, що було необхідно було встановити для визнання договору довічного утримання з підстав ст. 225 ЦК України.

Колегією суддів у скаржника також були уточнені підстави оспорювання вказаного правочину, оскільки в апеляційній скарзі було зазначено, що зі змісту позовної заяви і пояснень позивача випливає, що вимоги про визнання договору довічного утримання у відповідній частині недійсним, позивач заявив з підстав, передбачених статтями 225, 230, 233 ЦК України, проте всі ці підстави є взаємовиключними і не можуть бути розглянутими при вирішенні вказаного спору.

Представник позивача вказала, що правочин вони оспорюють як такий що вчинений особою, яка не могла усвідомлювати значення свої дій, а також під впливом обману, що випливає зі статтей 225 та 229 ЦК України.

За таких обставин, щодо оскарження правочину з підстав ст. 229 ЦК України, колегія суддів враховує наступне

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на перебування відчужувача під впливом тяжкої життєвої обставини, та укладення договору довічного утримання саме з цієї, а не будь-якої іншої підстави.

Такими обставинами, зокрема, може бути вік особи, її стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки підставами для визнання договору довічного утримання недійсним позивач зазначає наявність у померлого ОСОБА_1 ряд обставин, які примусили його укласти договір довічного утримання з ОСОБА_2 , а саме: триваюче захворювання на цукровий діабет, перенесений інфаркт, глухота та інше. Проте на підтвердження своїх доводів про визнання правочину недійсним з підстави помилки, позивачем не доведено, що така помилка дійсно була і має істотне значення, інших доказів позивач не надав, а самі лише припущення не можуть бути підставою для визнання вказано правочину недійсним.

Більше того, колегія суддів також погоджується, що вказаний договір довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 тривав довгий період, і за життя ОСОБА_3 як відчужував, не ставив питання про його розірвання через невиконання умов, зокрема і щодо ненадання йому, визначеного договором, належного утримання зі сторони відповідача ОСОБА_2 .

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги слід залишити за особою, яка подавала скаргу, оскільки рішення суду залишено без змін, тому судові витрати не переглядалися апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382,383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Кам`янецького Володимира Володимировича про визнання договору довічного утримання недійсним, залишити без змін.

Судові витрати залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно-процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: