Єдиний унікальний номер судової справи: 490/7865/19
Номер провадження: 22-ц/8122209/21 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 його представника - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , подану в його інтересах

адвокатом Шиян Юлією Максимівною

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду о 12-00 год по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду з подальшим уточненим позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію, що становить Ѕ частки вартості автомобіля TOYOTA Prado в розмірі 320 528 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 28 травня 2019 року. За час подружнього життя було придбано спільне майно, зокрема, автомобіль TOYOTA Prado державний номер НОМЕР_1 , який був проданий відповідачем без її згоди, а кошти витрачені на його особисті потреби. На момент продажу автомобіля вони з відповідачем фактично розірвали відносини, проживали вже окремо та перебували в процесі розірвання шлюбу.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля TOYOTA Prado в сумі 320 528 грн., як спільного сумісного майна, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки TOYOTA Prado, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 217 849,50 грн. та судовий збір у розмірі 2 179 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки автомобіль TOYOTA Prado, 2005 року випуску, придбаний під час шлюбу, він є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу. При вирішенні розміру грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за вартість 1/2 частки спірного транспортного засобу, суд узяв до уваги наданий позивачкою витяг про середню ринкову вартість аналогічних автомобілів вказаного року випуску та зазначеної моделі та марки, оскільки відповідач не надав жодних спростувань такої вартості та жодних доказів того, що ринкова вартість спірного автомобіля є іншою.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, адвокат Шиян Ю.М. діючи в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати. Стягнути з ОСОБА_5 на користь відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що автомобіль TOYOTA Prado, державний номер НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_6 за його особисті кошти, а тому він був його особистою власністю. Крім того, вартість спірного автомобіля у 2019 році становила 377 162, 22 грн., про що свідчить договір купівлі - продажу вказаного авто, що вдвічі менше суми заявленої позивачкою.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. До того ж заперечувала проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши виділені матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 22 червня 2012 року між сторонами було укладено шлюб, який 28 травня 2019 року розірвано в органах ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області, актовий запис №41 (а.с.6,8).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як встановлено судом, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі 03 вересня 2014 року ними було придбано автомобіль марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , який було оформлено на відповідача, що підтверджується Витягом з облікових відомостей РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області (а.с. 76).

При цьому вказаний автомобіль було відчужено 07 лютого 2019 року відповідачем без письмової згоди позивачки після припинення спільного проживання на підставі договору, укладеного ТСЦ МВС у зв`язку з чим транспортному засобу надано новий державний номер НОМЕР_1 , а право власності зареєстровано за ОСОБА_7 (батько відповідача) (а.с.76-77, 160).

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном сторін, оскільки презумпцію спільності майна подружжя відповідачем не спростованою, а відтак у зв`язку з його відчуженням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частки.

Визначаючи розмір грошової компенсації суд першої інстанції виходив з наданого позивачкою витягу про середню ринкову вартість аналогічних автомобілів вказаного року випуску та зазначеної моделі та марки, оскільки відповідач не надав жодних спростувань такої вартості та жодних доказів того, що ринкова вартість спірного автомобіля є іншою.

Заперечуючи проти вартості спірного транспортного засобу, під час апеляційного розгляду представником відповідача- адвокатом Шиян Ю.М. надано звіт про оцінку майна, виготовлений ПП «Експертно-діловий центр «Лідер» від 06 грудня 2021 року згідно висновку якого оціночна (ринкова) вартість колісного транспортного засобу - «Toyota Land Cruiser Prado», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 визначена станом на дату оцінки - 06 грудня 2021 року складає 354 247 грн (а.с. 169-179).

Отже, розмір грошової компенсації який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 177 123,50 грн. (354 247 грн. : 2).

Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль був особистою власністю відповідача, оскільки було придбано за його власні кошти у розмірі 22 000 доларів США не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12,81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилається на те, що спірний автомобіль було придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відчужено відповідачем без її згоди коли з грудня 2018 року разом не проживали та фактичні подружні відносини було припинено.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що до укладення шлюбу у нього у власності був автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, який він продав у вересні 2014 року за 8 000 доларів США. Крім того, 25 серпня 2011 року ще до укладення шлюбу відповідач позичив особисті кошти своєму батьку у сумі 15 500 доларів США, які були повернуті 25 серпня 2014 року про що свідчать розписки.

Так, згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області від 29 листопада 2021 року за ОСОБА_2 14 серпня 2008 року було зареєстровано транспортний засіб Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, який в подальшому, 02 вересня 2014 року перереєстровано на нового власника (а.с.148).

Між тим, належних та допустимих доказів на підтвердження вартості вказаного автомобіля станом на 02 вересня 2014 року матеріли справи не містять.

Надані відповідачем розписки від 25 серпня 2011 року та 25 серпня 2014 року про позику та повернення грошових коштів у сумі 15 500 доларів США викликають сумніви, оскільки укладені між відповідачем та його батьком - новим власником спірного автомобіля майже 10 років тому, а крім того, відсутні докази на підтвердження джерела походження у відповідача цих коштів.

Посилання відповідача на те, що позивачка під час шлюбу не працювала, а у нього наявний трудовий та страховий стаж з 01 січня 2004 року по 30 листопада 2021 року - 8 років, 4 місяці та 4 дні не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують презумпцію спільності майна колишнього подружжя відповідно до положень ст. 60 СК України.

Твердження про те, що спірний автомобіль було відчужено за згодою позивачки та гроші витрачені під час спільного проживання є безпідставними, оскільки надані відповідачем світлини позивачки за лютий та березень 2019 року не підтверджують вказаних обставин.

Отже, з урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд дійшов вірного висновку, що вимоги на теперішній час ОСОБА_4 щодо стягнення з відповідача грошової компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 є обґрунтованими, оскільки підтверджуються належними доказами, а відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності майна, що є його процесуальним обов`язком.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 177 123,50 грн.

Що стосується витрат на професійну правничу розміру то колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Аналіз змісту статей 10-13 ЦПК України в узагальненому вигляді свідчить про те, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і ст. 81 та ст. 137 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов своє втілення також у положеннях частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що згідно ордеру від 08 листопада 2021 року адвокат Шиян Ю.М. надавала правничу допомогу ОСОБА_2 під час розгляду даної справи в апеляційній інстанції (а.с. 115).

Відповідно до Акту виконаних робіт від 23 листопада 2021 року адвокатом було надано наступні послуги: ознайомлення з матеріалами цивільної справи у Центрального районному суді м. Миколаєва вартість становить 1000 грн., підготовка та направлення адвокатських запитів до РСЦ ГСЦ МВС - 1000 грн., підготовка та направлення апеляційної скарги - 2000 грн., участь у судовому засіданні - 1000 грн., загальною вартістю 5000 грн. (а.с.154).

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом стягненню з відповідача на користь позивачки грошової компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 177 123,50 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам 55,2% (177 123,50 грн. : 320 528 грн.) з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за подання позову 1769,31 грн. (3 205,28 грн. (320 528 грн. х 1%) х 55,2%, а за апеляційну скаргу задоволену на 44,8% (100% - 55,2%) з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню 2 153,95 грн. (3 205, 28грн. х 150%) = 4807,92 грн. х 44,8%), а відтак шляхом взаєморозрахунку з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір 384,64 грн. (2 153,95 грн. - 1 769,31), а також виходячи з пропорційності задоволеним вимогам з позивачки на користь відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 240 грн. (5000 грн. х 44,8%).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Шиян Юлією Максимівною задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2021 року змінити. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 177 123,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 384,64 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 240 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року