Постанова

Іменем України

16 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 405/2121/20

провадження № 61-18399св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Степанова Наталя Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Чельник О. І., Єгорової С. М., Черненка В. В., від 09 лютого 2021 року.

Зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Степанова Н. М. про визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги позивач мотивував тим, щойому на праві приватної спільної часткової власності належав будинок (4/15 частки домоволодіння з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд) і земельна ділянка, загальною площею 0,0652 га, по АДРЕСА_1 , в якому проживав він та відповідачка. Зазначав, що він є інвалідом другої групи, часто хворіє і потребує сторонньої допомоги, діти його проживають окремо, відповідачка запропонувала йому свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, утримання його житлового будинку в належному стані, натомість попросила відчужити їй частину житлового будинку. Вказував, що 27 травня 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір, який посвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Степановою Н. М., та зареєстровано в реєстрі за № 252, тексту якого він не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які вони домовились.

Позивач також вказував, що 28 травня 2019 року поведінка відповідачки була нахабною та агресивною, вона почала зневажливо відноситися до нього, відмовилась піклуватись, не обґрунтовуючи свою відмову, самоусунулася від виконання домовленостей, сказала що вона господиня і що між ними було укладено договір дарування, а не довічного утримання і доглядати його не буде. Позивач посилався на те, що він не бажав укладати договір дарування, оскільки між сторонами існувала домовленість, яка має ознаки довічного утримання. Він мав на меті укласти саме такий договір, а вказаний договір дарування не відповідає його внутрішній волі і був укладений під впливом тяжкої для нього обставини, а саме хвороби, інвалідності, безпорадного стану та сторонньої допомоги. Стверджував, що іншого житла у нього немає, він продовжує проживати у спірному будинку та виконує всі обов`язки власника житла. Внаслідок хвороби він втратив здатність свідомо підходити до вирішення важливих питань. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2020 року по справі № 405/8678/19 шлюб між ним та відповідачкою було розірвано.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування, укладений 27 травня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Степановою Н. М. та зареєстрований в реєстрі за номером 252, відповідно до якого він передав безоплатно у власність відповідачці будинок (4/15 частки домоволодіння з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд) і земельну ділянку загальною площею 0,0652 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :45:399:001, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда у складі судді Шевченко І. М. від 12 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 27 травня 2019 року, зареєстрований у реєстрі за № 252, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Степановою Н. М.

Вирішено питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало його внутрішній волі та правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, що є підставою для визнання судом договору дарування недійсним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня

2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач стверджував, що мав на меті укласти саме договір довічного утримання та помилився щодо правової природи правочину, який підписав з відповідачем. Разом з тим, доказів недійсності договору дарування, внаслідок вчинення його під впливом помилки позивач суду не надав. Посилання позивача, щодо мети укладення договору довічного утримання не підтверджується фактичними обставинами справи. До того ж позивач подарував лише частину належного йому нерухомого майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

09 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 жовтня

2021 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі

№ 6-69цс14, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15, від 16 березня 2016 року у справі

№ 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 та

постановах Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі

№ 922/6554/15 та від 29 червня 2021 року у справі № 456/1379/19

(пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниквказує, що суд апеляційної інстанції неповно дослідив обставини справи, не надав оцінки його доводам про відсутність волевиявлення на відчуження будинку, не врахував обставини щодо його віку, стану здоров`я та потреби у зв`язку із цим у догляді, як інваліда другої групи. Також апеляційним судом не було враховано того факту, що у нього відсутнє інше житло. Позивач вказує на відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором дарування та продовження проживання у спірному будинку після укладення договору дарування.

Також заявник посилається на те, що апеляційний суд залишив поза уваго ту обставину, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні будинком та земельною ділянкою. Вважав, що матеріали справи містять достатньо доказів про те, що стан його здоров`я став причиною укладення договору довічного утримання, а не дарування.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків апеляційного суду, яким правильно застосовано норми матеріального права із урахуванням встановлених обставин цієї справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 16 березня 2012 року сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2020 року по справі № 405/8678/19 розірвано. Вказане рішення набрало законної сили.

27 травня 2019 року сторони спору уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Степановою Н. М., зареєстрований в реєстрі за номером 252, згідно з яким ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 4/15 частки домоволодіння з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд та 1/6 частки земельної ділянки загальною площею 0,0652 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :45:399:0011, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно змісту оспорюваного договору дарування від 27 травня 2019 року, правочин був посвідчений нотаріусом, після того, як було встановлено, що кожна із сторін однаково розуміла значення, умови правочину та його правові наслідки.

В графі підписи сторін договору дарування напроти слова «ДАРУВАЛЬНИК» позивач вчинив всій особистий підпис і власноручно написав своє прізвище ім`я та по-батькові - ОСОБА_1 .

У відповідності до пункту 2.4 договору дарування від 27 травня 2019 року сторони взаємно стверджували: що договір вчиняється у формі, встановленій законом; спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені у праві укладати правочини, не визнані у судовому порядку недієздатними (повністю або частково), не страждають в момент укладення договору на захворювання, які б перешкоджали усвідомленню його суті; проєкт договору складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених сторонами, та умов, які є обов`язковими; договір укладено не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин.

Дарувальник стверджував, що дарування здійснено за його доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Сторони правочину підтвердили, що розуміють, що за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Відповідно до пункту 2.2. договору дарування від 27 травня 2019 року нотаріусом було відібрано від ОСОБА_1 заяву про роз`яснення йому поняття заповіту, договору довічного утримання та дарування, де він власноручно написав, що бажає посвідчити договір дарування, та яка залишилася на зберіганні у справах приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Степанової Н. М., що позивач не заперечував у судовому засіданні апеляційного суду.

Судом першої інстанції були досліджені показання свідків.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У той же час за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майновогоабо немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних, допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Згідно із частою першою статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивач мав намір на укладення саме договору дарування на користь своєї на той час дружини, а не іншого правочину, про що достеменно свідчить зміст укладеного правочину.

Сторони договору, які перебували у шлюбі, погодили, що кожна із них однаково розуміла значення, умови правочину та його правові наслідки.

Відповідно до пункту 2.2. договору дарування від 27 травня 2019 року нотаріусом було відібрано від ОСОБА_1 заяву про роз`яснення йому поняття заповіту, договору довічного утримання та дарування, де він власноручно вказав, що бажає посвідчити саме договір дарування.

Із урахуванням встановлених у цій справі обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження недійсності договору дарування. Встановлено, що ОСОБА_1 , 1965 року народження, уклав договір дарування не на усе належне йому нерухоме майно, а лише на частину цього майна. Позивач продовжує проживати і користуватися частиною житлового приміщення та земельної ділянки, які належать йому на праві власності. Окрім того, враховано, що сторони спору з 16 березня 2012 року по 04 березня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Апеляційним судом надано належну оцінку поданим сторонам доказам в обґрунтування заявлених позовних вимог у їх сукупності, а також враховано відносини, які склалися між сторонами спору на протязі тривалого часу, та зроблено обґрунтовані висновки про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, висловленим у постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного судувід 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович