ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9126/21 Справа № 203/2376/20 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайлець Ксенія Олександрівна, про встановлення факту виконання умов договору, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайлець К.О., про встановлення факту виконання умов договору, мотивуючи тим, що 20 квітня 2013 року між нею та відповідачем по справі було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири за номером АДРЕСА_1 , з розстрочкою платежу. Відповідно до умов укладеного договору продаж вчинено за погоджену між сторонами суму в розмірі 73 273,33 грн.

Вказує, що до моменту укладання цього договору, нею було сплачено на користь продавця ОСОБА_2 4 500 грн. в рахунок часткової оплати за 1/3 частки квартири. Залишок суми 68 773,33 грн. розстрочується і сплачується, починаючи з червня 2013 року до 30 числа кожного місяця не менше 1000 грн. до повного розрахунку, але не пізніше 01 червня 2019 року. Укладеним договором сторони визначили умову, що здійснення повного розрахунку та виконання умов договору засвідчується заявою продавця ОСОБА_2 , посвідченої нотаріально.

Посилаючись на те, що нею було в повній мірі виплачено вартість нерухомого майна за договором купівлі-продажу, в той же час відповідач за місцем його проживання (реєстрації) відсутній, що у свою чергу унеможливлює здійснити звірку проведених нею розрахунків загальної суми, що була визначена укладеним договором та отримання відповідної нотаріальної заяви про здійснення повного розрахунку, що є порушенням її права на розпорядження придбаним майном, оскільки через відсутність наданої ним вищевказаної нотаріальної заяви, зобов`язання за договором залишаються невиконаними.

У зв`язку з чим, просила суд встановити факт виконання нею умов договору перед ОСОБА_2 за укладеним 20 квітня 2013 року договором купівлі-продажу 1/3 частки квартири за номером АДРЕСА_1 з розстрочкою платежу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайлець К.О., відповідно пункту 5 вищевизначеного договору, - здійснення повного розрахунку на загальну суму 73 273,33 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову з підстав відсутності спору, не взяв до уваги, що відповідно до вимог статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вказує, що відповідач отримавши від неї грошові кошти за договором купівлі-продажу, перешкоджає отриманню нею у власність придбану частину квартири, тобто ухиляється від виконання своїх зобов`язань за дійсним правочином. Зазначає, що матеріали справи не містять відомостей про повідомлення судом про розгляд справи відповідача, виписки про оплаті коштів за договором купівлі-продажу судом першої інстанції під час розгляду справи не були дослідженні.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач по справі не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 20 квітня 2013 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (продавець) було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , з розстрочкою платежу, який був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Михайлець К.О. (а.с.8-10).

Відповідно до п.5 укладеного договору, продаж вчинено за погоджену між сторонами суму в розмірі 73 273,33 грн. До моменту укладання цього договору, покупцем було сплачено на користь продавця ОСОБА_2 4 500 грн. в рахунок часткової оплати за 1/3 частки квартири. Залишок суми 68 773,33 грн. розстрочується і сплачується починаючи з червня 2013 року до 30 (тридцятого) числа кожного місяця не менше 1 000 грн. до повного розрахунку, але не пізніше 1 червня 2019 року. Вказані платежі будуть сплачуватися покупцем шляхом зарахування на рахунок продавця, який буде поданий ним.

Укладеним договором сторони визначили умову, що здійснення повного розрахунку та виконання умов договору засвідчується заявою продавця ОСОБА_2 на день підпису, на якій буде засвідчення нотаріально.

Пунктом 7 договору визначено, що продавець зобов`язаний в день посвідчення договору передати покупцю ключі та документи.

Пунктом 8 договору продавець засвідчив, що не заперечує проти державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно до моменту остаточного розрахунку.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власності на квартиру АДРЕСА_2 , не містить відомостей про реєстрацію за будь-ким права власності на вказану квартиру.

На виконання умов укладеного договору, ОСОБА_1 щомісячно на рахунок відповідача вносилися платежі, що підтверджується копіями банківських платіжних квитанцій (а.с.11-23).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження порушення, оспорення або невизнання суб`єктивного права позивача щодо нерухомого майна. Позивач не надала суду доказів, зокрема звернення до нотаріуса (державного реєстратора) з відповідною заявою чи рішення нотаріуса (держреєстратора) про відмову в державній реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем, а також внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, зважаючи на те, що згідно пункту 8 умов укладеного договору від 20 квітня 2013 року, продавець не заперечував проти державної реєстрації права власності за покупцем на зазначене нерухоме майно до моменту остаточного розрахунку, таким чином, суд не вбачав наявності спору, або невизнання будь-якою особою права позивача на придбану частину квартири, оскільки за наявності відповідного застереження у договорі, у позивача відсутні перешкоди для самостійної реєстрації права власності на придбане майно, та її здійснення не перебуває в залежності від встановлення обставин повної сплати/не сплати вартості майна за договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.ч.1,3,4 статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За положеннями ч.2 ст.3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК Україна ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За правилами статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (частина третя статті 692 ЦК України) або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Колегією суддів встановлено, що 20 квітня 2013 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири з розстрочкою платежу.

Вказаним договором засвідчено факт прийняття позивачем у власність нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_2 , вартістю 73 273,33 грн., які остання має в повній мірі сплатити не пізніше ніж 01 червня 2019 року.

Відповідач зобов`язався в день посвідчення договору передати покупцю ключі та документи. Проти державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно до остаточного розрахунку не заперечував.

Будь-яких застережень щодо моменту отримання нерухомого майна продавцем у власність договір купівлі-продажу не містить.

Звертаючись до апеляційного суду із дійсною скаргою, ОСОБА_1 зазначає, що відповідач порушує її право на отримання квартири, що була предметом договору купівлі-продажу від 20 квітня 2013 року, у власність, оскільки останній відсутній за адресою місця проживання, що унеможливлює проведення звірки розрахунків та отримання за результатом її проведення нотаріально посвідченої заяви.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Варто враховувати, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності доказів порушення прав позивача, зважаючи на те, що договором купівлі-продажу від 20 квітня 2013 року продавцем ОСОБА_2 було відчужено, а покупцем ОСОБА_1 прийнято у власність нерухоме майно, розташоване в АДРЕСА_2 , при цьому, продавець, укладаючи вказаний договір засвідчив, що проти державної реєстрації права власності на нерухоме майно до моменту остаточного розрахунку не заперечує, в той же час, позивач відповідним правом не скористалася, до нотаріуса (державного реєстратора) із відповідною заявою не зверталася.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що проведення взаємних розрахунків чи подання ним нотаріально посвідченої заяви будь-яким чином не впливає на можливість позивача здійснити за собою реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, право на яку у позивача виникло з моменту укладення договору купівлі-продажу та часом на момент звернення до суду позивачем не реалізовано, тобто протягом 7 років.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у випадку відмови у державній реєстрації права власності за нею, остання не позбавлена можливості оскаржити відповідне рішення нотаріуса (державного реєстратора) до суду.

Колегія суддів також зауважує, що надані позивачем квитанції про сплату в повному обсязі вартості нерухомого майна за вказаним договором, мають доказове значення лише в разі оспорення продавцем проведення покупцем повного розрахунку за договором купівлі-продажу та звернення до покупця із вимогами такої оплати або розірвання укладеного між сторонами договору. В той же час, докази оспорення відповідачем права власності позивача на нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 20 квітня 2013 року в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, який не передбачений статтею 16 ЦК України, та який будь-яким чином не впливає на обсяг прав позивача та наслідки укладеного між сторонами правочину.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.