Справа № 464/9059/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/254/18 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Таскомбанк», звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 лютого 2008 року між ПАТ «ВіЕС Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» укладено кредитний договір № KF46953, за умовами якого відповідачу надано кредит в розмірі 23 000,00 доларів США зі сплатою 11,5 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим строком погашення не пізніше 07.02.2033 року. Стверджує, що банком виконано умови кредитного договору № KF46953 від 07 лютого 2008 року та надано відповідачу кредит у сумі, визначеній договором. Зазначає, що відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, не повернув отримані кошти згідно з графіком та не сплачував нараховані відсотки, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 11 374.02 доларів США, що на день подання позову еквівалентно 262 528.58 грн., яка складається із: заборгованості по кредиту в розмірі 10 337.89 доларів США, що на день подання позову еквівалентно 238 613.23 грн. та заборгованості по відсотках в розмірі 903.82 долари США, що на день подання позову еквівалентно 20 861.45 грн.

Вказує, що п. 6.2 та п. 6.3 кредитного договору № KF46953 від 07 лютого 2008 року передбачено, що за несвоєчасне повернення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання, яка станом на день подання позову становить 3053.90 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором № KF46953 від 07 лютого 2008 року в розмірі 11374.02 доларів США, що на день подання позову еквівалентно 262 528.58 грн., та судовий збір в розмірі 4 546.92 грн.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 01 лютого 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» 11 374,02 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 262 528 гривень 58 коп., заборгованості за кредитним договором № KF46953 від 07.02.2008р. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 937 гривень 92 коп.

09 березня 2017 року представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 подано заяву про перегляд заочного рішення у даній справі.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2017 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 лютого 2016 року у справі за позовом ПАТ «ВіЕс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване заочне рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що він був належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки жодна із судових повісток, які направлялись відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, ним чи іншим повнолітнім членом його сім`ї не отримувалась, відтак він не був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим був позбавлений можливості скористатись правами наданими йому ЦПК України, як учаснику процесу, зокрема, надати свої заперечення на заявлені позовні вимоги та докази на спростування позовних вимог позивача, які б мали значення для розгляду справи. Зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не підтверджує заявлений банком розмір позовних вимог, оскільки містить лише загальну інформацію про суму боргу позичальника без зазначення складових заборгованості. Крім того, розрахунок не містить інформації про платежі, які здійснював позичальник, зокрема, їх дати та суми. Вказує, що розрахунок заборгованості в частині нарахованих процентів, має суттєві розбіжності із графіком платежів, який є додатком до кредитного договору № KF46953 від 07 лютого 2008 року. Вважає, що відповідач регулярно вносив платежі та виконував умови визначені кредитним договором, що може бути підтверджено випискою про рух коштів по рахунку, відкритого для обслуговування кредитної заборгованості, оскільки квитанції про сплату заборгованості за 2015 рік у нього не збереглися. Звертає увагу, що право кредитора на дострокове повернення частини позики, що залишилась за споживчими кредитами, не є безумовним, а враховуючи те, що сума заборгованості за відсотками та пенею не перевищує суми заборгованості за кредитом, а разовий платіж більше однієї виплати не перевищує п`ять відсотків суми кредиту, у відповідача відсутня прострочена заборгованість, вимога позивача про дострокове повернення кредиту заявлена без законних на те підстав. З наведених підстав просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року задоволено клопотання АТ «Таскомбанк» про заміну сторони у цивільній справі.

Замінено позивача ПАТ «ВіЕс Банк» на його правонаступника АТ «Таскомбанк» та залучено його до участі у справі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року апеляційне провадження у справі за позовом ПАТ «ВіЕС Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», про визнання недійсним кредитного договору № KF46953 від 07 лютого 2008 року.

Постановою Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №461/8774/17 задоволено касаційну скаргу АТ «Таскомбанк», скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», про визнання недійсним кредитного договору № KF46953 від 07 лютого 2008 року, залишено в силі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року провадження у справі поновлено.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконував умов кредитного договору, зобов`язань щодо повернення кредиту, нарахованих відсотків, внаслідок чого у відповідача склалася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 лютого 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KF46953, згідно якого останньому було надано кредит в розмірі 23 000,00 дол. США із щомісячною платою за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних та з кінцевим строком погашення не пізніше 07.02.2033 року (п. 1.1, 1.2, 1.3 кредитного договору).

Позивач виконав зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши кошти в розмірі, зазначеному в кредитному договорі, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1416.16 від 07.02.2008р.

Згідно умов кредитного договору відповідач зобов`язався здійснювати повернення отриманих в кредит коштів та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами згідно графіку, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Відповідно до умов кредитного договору, а саме, п.5.2.8., позичальник зобов`язаний, зокрема, повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку зобов`язання у наступних випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення суми заборгованості над сумою кредиту більш, як на десять відсотків; утворення в позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами.

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, 10.09.2015 року банк направив відповідачу повідомлення-вимогу про дострокове погашення грошових зобов`язань за кредитним договором KF 46953 від 07 лютого 2008 року в розмірі 10929,03 дол. США, з яких 10337,89 дол. США основний борг та 591,12 дол. США-прострочена заборгованість за процентами, яка залишилась невиконаною позичальником.

Відповідно до наданого банком розрахунку, у зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, у нього перед банком станом на 05 листопада 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 11 374,02 дол. США, що в еквіваленті становить 262 528,58 грн., з яких: 10337,89 дол. заборгованість по кредиту, 903,82 дол. США заборгованість по відсотках та 132,31 дол. США пені.

Заперечуючи щодо розміру заборгованості, зазначеного позивачем, іншого розрахунку заборгованості на спростування наданого банком розрахунку заборгованості, відповідач суду не надав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банка бо інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 ЦК України та ч.2. ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути банку основну суму кредиту частинами відповідно до графіку платежів за кредитом, що міститься в додатку № 1 до кредитного договору і є його невід`ємною частиною, та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбаченому кредитним договором.

Пунктом 3.5 договору визначено черговість сплати платежів у разі виникнення заборгованості за кредитним договором для її погашення.

Відповідно до пункту 5.2.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку зобов`язання у наступних випадках, зокрема: затримання сплати частини кредиту та та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або утворення в позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами.

Пунктом 5.3.1 передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором банк має право, зокрема, списати з рахунків позичальника суми боргу на підставі наказу на примусову сплату боргового зобов`язання, звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується із розрахунком заборгованості, наданим позивачем в частині що стосується основного боргу (тіла кредиту) в розмірі 10 337,89 дол. США., оскільки розмір такої заборгованості, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір заборгованості відповідача за кредитним договором не підтверджений позивачем, оскільки містить лише загальну інформацію про суму боргу позичальника без зазначення складових заборгованості, спростовується детальним розрахунком заборгованості за кредитним договором №KF46953 від 07 лютого 2008 року, в якому відображено дату та суму погашення кредиту відповідачем. Згідно розрахунку заборгованість станом на 05.11.2015 року становить 10337,89 дол. США, іншого альтернативного розрахунку заборгованості матеріали справи не містять.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині щодо стягнення з ОСОБА_1 10337,89 дол. США основного боргу.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків та пені, то колегія суддів приходить до таких висновків.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц зазначила, що звернення банку про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, а право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення з відповідача 903,82 дол. США нарахованих та несплачених відсотків станом на 05 листопада 2015 року, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що у матеріалах справи наявна письмова вимога-повідомлення банку до відповідача від 10.09.2015 року про дострокове повернення кредиту, у якій банк просив про сплату вказаної усієї кредитної заборгованості протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання цього повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком цього повідомлення, тобто не пізніше 25 жовтня 2015 року. (т.1 а.с.14).

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку виконання основного зобов`язання, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки та інших платежів за договором.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів за період з 26.10.2015 по 04.11.2015 року, після закінчення строку, визначеного у вимозі-повідомленні від 10.09.2015р. (25 жовтня 2015 року), не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не підлягали стягненню, проте суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача, окрім 10 337,89 дол. США заборгованості по тілу кредиту, заборгованість за процентами в сумі 903,82 дол. США за період січня 2015 року по 04 листопада 2015 року включно.

Виходячи з наданого позивачем розрахунку загальної заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ВіЕс Банк», сума заборгованості за несплаченими процентами за період з січня 2015 року до 25 жовтня 2015 року становить 871,25 дол. США

Колегія суддів вважає, що нарахування банком процентів, передбачених кредитним договором, після закінчення наданого банком строку для дострокового повернення кредиту, зазначеного у вимозі - повідомленні до позичальника, є неправомірним.

В цих правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте такі вимоги позивачем не заявлялись.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості в частині нарахованих процентів має суттєві розбіжності із графіком платежів, який є додатком до кредитного договору №KF46953 від 07 лютого 2008 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із наданого представником АТ «Таскомбанк» розрахунку на спростування доводів апеляційної скарги, вбачається, що розмір процентів розрахований виходячи із суми залишку заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10 337,89 дол. США, тоді як у додатку №2 до кредитного договору, сума відсотків була розрахована на підставі п. 4.2 кредитного договору №KF46953 від 07 лютого 2008 року, з врахуванням дотримання позичальником графіку погашення кредиту, а оскільки такий відповідачем не дотримано, то зазначені апелянтом розбіжності є наслідком невиконання позичальником умов кредитного договору.

Відповідно до частин другої та третьої ст. 546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до пунктів 6.2, 6.3 кредитного договору, за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту та/або несвоєчасну (неналежну) сплату процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання.

Згідно розрахунку заборгованість ОСОБА_1 по пені становить 132,31 дол. США, розрахунок пені в такому розмірі відповідачем не спростований.

А відтак, оскаржуване рішення суду слід змінити, позов Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», 11341,35 дол. США, з яких 10 337,89 дол. США заборгованість за кредитним договором та 871,25 дол. США заборгованість по процентах, 132.21 заборгованість по пені.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається із матеріалів справи, судом вживались заходи щодо повідомлення сторін справи про день, час та місце розгляду справи, відповідачу направлялась судова повістка, однак така ним не отримувалась і конверт без вручення повертався до суду за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк», та стягнення на його користь всього 11341.35 дол. США, то на підставі п.13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк» 3880 грн. 84 коп. судового збору, сплаченого за подання позову.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 01 лютого 2016 року змінити.

Позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк», заборгованість за кредитним договором №KF46953 від 07 лютого 2008 року в розмірі 10337,89 дол. США основного боргу та 871,25 дол. США - заборгованості за відсотками, 132.21 дол. США пені, а всього 11341,35 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Таскомбанк», правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк» 3880,84 грн. судового збору за подання позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 16 грудня 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: Н.П. Крайник

Р.П. Цяцяк