Єдиний унікальний номер: 375/2118/18
Провадження № 2/379/13/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінкіна В.І.,

за участю секретаря судового засідання Гопкало О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Таращі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СЕТАГРО» про визнання формулювання причини звільнення за наказом № 180 від 09.10.2018 таким, що не відповідає вимогам законодавства, зобов`язання ТОВ «СЕТАГРО» зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за наказом № 180 від «09» жовтня 2018 року таким, що не відповідає чинному законодавству; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕТАГРО" () змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 у наказі № 180 від «09» жовтня 2018 року з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕТАГРО" () на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 7289,43 (сім тисяч двісті вісімдесят дев`ять гривень 43 копійки) гривень; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕТАГРО" () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати.(т.1. а.с.158-167).

В обґрунтування позову зазначає, що 09.10.2018 її відповідно до наказу № 180 від 09.10.2018 було звільнено з посади «Бухгалтера» з ТОВ "СЕТАГРО", . Причина звільнення - п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Підставою звільнення була, нібито, її особиста заява. Наказ № 180 від 09.10.2018 отриманий нею поштою 13.10.2018. Вважає своє звільнення незаконним, так як 05.01.2017 вона згідно наказу № 449 від «04» січня 2017 року, була прийнята на роботу на посаду «Бухгалтера» до відповідача. «19» вересня 2018 року вона написала лист відповідачу з проханням обґрунтувати підстави затримки виплати заробітної плати за серпень 2018 року. 19 вересня 2018 року головний бухгалтер відповідача ОСОБА_2 у присутності іншого персоналу відповідача з невідомих причин застосувала до неї фізичну силу та завдала її тілесних ушкоджень.

У той же день, вона звернулась до лікарні, де їй відкрили листок непрацездатності у зв`язку з погіршенням стану її здоров`я, на лікарняному вона перебувала включно до 29 вересня 2018 року (календарний день - субота). Прийшовши на роботу 01 жовтня 2018 року, без будь яких пояснень, їй було відмовлено у допуску до свого робочого місця, а також було відмовлено у прийнятті листка непрацездатності. Того ж дня вона зателефонувала директору відповідача, ОСОБА_3 , який погодився зустрітися з нею та прояснити ситуацію.

При особистій зустрічі директор відповідача пояснив, що наразі триває розслідування випадку, який стався 19 вересня 2018 року, наразі усі її повноваження передані головному бухгалтеру відповідача - ОСОБА_2 , та запропонував її залишитись вдома до моменту коли ситуація стане зрозумілою. Будь яких пояснень від неї по випадку, що стався 19 вересня 2018 року, директор відповідача не вимагав, з наказами про розслідування випадку, що стався 19 вересня 2018 року не ознайомив. На прохання позивачки прийняти листок непрацездатності для подальшої оплати та передачі до Фонду соціального страхування України, директор відповідача відповів відмовою. Подальші намагання зв`язатися з директором та прояснити дану ситуацію виявились марними.

04 жовтня 2018 року вона отримала рекомендованого листа Вих. №03-09/2018 від Відповідача, в якому було Повідомлення про запрошення посадової особи до перевірки видання, користування та звітування про отримане пальне по паливним карткам ТОВ «СЕТАГРО» від 18.09.2018 № 03-09/2018, дане повідомлення адресувалось помічнику бухгалтера ТОВ «СЕТАГРО» ОСОБА_4 , відповідно до якого, їй пропонували, у якості помічника бухгалтера, прийняти участь у комісії та надати письмові пояснення щодо питань, які виникнуть стосовно її роботи з паливними картами, дана перевірка буде проводитись 24 вересня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 на підставі наказу від 27 серпня 2018 № 01-08/18.

Після отримання такого рекомендованого листа, вона неодноразово намагалась зв`язатися з директором відповідача, ОСОБА_3 , та неодноразово намагалась потрапити на своє робоче місце для надання пояснень, але у допуску на своє робоче місце без будь яких причин її було відмовлено, а на телефонні дзвінки не відповідали.

У зв`язку з чим, нею рекомендованим листом була надіслана заява від 10 жовтня 2018 року про звільнення за власним бажанням 17 жовтня 2018 року, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю. Однак, даний лист повернувся з відміткою: «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». 13 жовтня 2018 року (календарний день - субота) на пошті вона отримала бандероль, в якій знаходились її заповнена трудова книжка та наказ від 09 жовтня 2018 року № 180 про звільнення її з посади «Бухгалтера». Причина звільнення - п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Зазначає, що заробітну плату за вересень 2018 року та частину жовтня вона не отримала, в день звільнення відповідачем не повідомлено про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів у розмірі 7289,43 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні, , з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки по день винесення судового рішення.

У поданому відзиві на позов представник відповідача зазначає, що 27.08.2019 року рішенням директора ТОВ «СЕТАГРО» було видано наказ №01 -08/18 «Про створення комісії та проведення перевірки». За результатами проведеної перевірки комісія прийшла до висновку, що у ТОВ «СЕТАГРО» скоєно протиправні дії на підприємстві, які спричинили збитки на суму 2 117 658, 98 грн., вчинені з боку конкретних співробітників підприємства, в тому числі і бухгалтера ОСОБА_1 . Тобто підприємству завдано збитки, встановлено осіб, що мають відношення до таких обставин і приймали участь, та яким було ввірено роботу з матеріальними та грошовими цінностями, які ними протиправно привласнено та розтрачено (в зв`язку з чим підприємство отримало збитки у особливо великих розмірах). Тим самим, таке формулювання вказує та дає підстави роботодавцю вважати винність зазначених працівників, лише у невстановлених її формах, в зв`язку з відмовою надавати пояснення співробітниками, які мали відношення до спричинення збитків ТОВ «СЕТАГРО», та втрати тим самим довіри.

Вказує, що ОСОБА_1 запрошено до ТОВ «СЕТАГРО» для дачі пояснень з даного приводу, однак остання для роз`яснення ситуації не з`явилась, пояснень з даного приводу не надала. В зв`язку з виявленими фактами, які містять в собі ознаки злочину, передбаченого ст.ст. 28, 191 КК України, 03.10.2018 року до Рокитнянського РВ НП України в Київській області відповідачем подано заяву про вчинення кримінального правопорушення (№ ЄО 30302 та Кримінальне провадження за ЄРДР № 0000426 від 04.10.2018 року).

З урахуванням встановлених подій, 09.10.2018 року, Наказом Директора ТОВ «СЕТАГРО», з обґрунтованих підстав, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України - вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу - Бухгалтера ОСОБА_5 звільнено з роботи.

Відповідно до Наказу №449 від 04.01.2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду бухгалтера ТОВ «СЕТАГРО», що спростовує обґрунтування позивачем стосовно відсутності трудового договору між нею та Відповідачем.

Щодо стверджень позивача з приводу того, що відповідач не прийняв листок непрацездатності, то такі відомості носять в собі неправдивий характер, оскільки 29.09.2018 року, в день коли позивач повинен був стати до роботи, останній не з`явився та лікарняний не надав, чим порушив свій обов`язок. Крім того, звертає увагу суду на те, що в своїй позовній заяві Позивач зазначає, про те що з нею не проведено розрахунок та не видано трудову книжку в день звільнення, що передбачено ст. 116 КЗпП України. Однак, саме вимог цієї ж статті і дотримувався відповідач, оскільки: "... Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок". Так, в період з 19.09.2018 року до дня звільнення позивач не виходила на роботу та в подальшому не з`являлась. В зв`язку з чим вважає вимоги позивача необґрунтованими, такими, що не містять в собі підстав, що передбачені чинним законодавством України, а лише виражають бачення позивача з підґрунтям лише особистих бажань.

Позивачка у судове засідання 19.01.2021 не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належно, подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Крім того доводить до відома суду, що кримінальне провадження № 0000426 на яке посилається відповідач, як на підставу її звільнення - закрито 01 липня 2020 року за ч. 1 ст. 284 КПК України.

У попередніх судових засіданнях позивачка пояснила, що уточнений позов підтримує у повному обсязі. Вона була прийнята на роботу у «Сетагро» бухгалтером. В січні 2018 року вона була у відпустці 24 дні. По документам виходить , що вона була двічі у відпустці, ще раз - у серпні 2018 року. 19 вересня 2018 року вона спитала в бухгалтерії у головного бухгалтера ОСОБА_6 про те, коли буде зарплата за серпень. У відповідь ОСОБА_6 вдарила її монітором по голові. Вона подзвонила в поліцію, приїжджали поліцейські, однак, з працівників ніхто факту побиття не підтвердив. 01.10.2018 року вона вийшла на роботу, головний бухгалтер лікарняний не прийняла. 30.10.2018 вона передзвонила засновнику. Потім вона направила заяву про звільнення за власним бажанням. Посадової інструкції бухгалтера не було і її не ознайомлювали з інструкцією. Вона направляла лист на звільнення, однак той повернувся. 13.10.2018 їй прийшов лист про звільнення з трудовою книжкою. В кінці сезону давали накладні, карточки на пальне. Чеки здавали бухгалтерам, які вели облік. Їй здавали карточки, вона їх клала у шухляду. Працювала понеділок - п`ятниця з 8-ї по 18-ту. В бухгалтерії працювали, крім неї, 5 осіб. Картки могла взяти головний бухгалтер, а також заступник директора з охорони праці. Картки лежали у тумбочці між двома робочими столами. Доступ був у кожного, хто заходив у приміщення.

У судове засідання представник позивачки - ОСОБА_7 не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. В попередніх засіданнях пояснив, що 09.10.2018 позивачка була звільнена за наказом № 180 п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Вказана підстава - заява позивача. Наказ про звільнення направлений позивачці поштою разом з трудовою книжкою, отримала 13 жовтня 2018 року. 05.01.2017 ОСОБА_1 була прийнята на посаду бухгалтера. 19.09.2018 позивачка звернулась з проханням обґрунтувати причини затримки по зарплаті за серпень 2018 року. Через бійку вона перебувала на лікарняному з 19.09.2018 по 27.09.2018. Після виходу з лікарняного 01.10.2018 її не пустили на роботу. Поспілкувалась з директором, той запропонував побути вдома. 04.10.2018 вона отримала лист від відповідача, в якому було запрошення на перевірку видання карток на користування пальним, яка буде проводитись 24.09.2018. Під час перевірки вона була на лікарняному. 10.10.2018 вона направила заяву позивачу з проханням звільнити за власним бажанням. Наказ про звільнення направлений позивачці поштою разом з трудовою книжкою, отримала 13 жовтня 2018 року. Позивачку не знайомили з посадовою інструкцією, договір про матеріальну відповідальність не укладали. До її обов`язків входило збирання пластикових карток на заправку. Звільнення є незаконним, її вини доведено не було. Заробітної плати за вересень та жовтень не було. В день звільнення малася бути виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку. Остаточний розрахунок не відбувся.

Представник відповідача - адвокат Пєнязькова О.О. у судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні письмовим.

Крім того, заявила письмове клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Зазначила, що позивачкою отримано копію наказу про звільнення 13.10.2018, а позов подано до суду 14.11.2018, отже відповідним числом останнього дня строку є 13.11.2018. В зв`язку з чим, просила застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин та відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача - Мовчан О.М. у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він працює начальником дільниці ТОВ «Сетагро». ОСОБА_1 працювала в бухгалтерії. Був скандал з приводу пального більше року тому. Кожний ранок він дзвонив їй, звітував про роботу на полях, внесення аміаку, кількість зроблених гектарів по кожній бригаді, залишок аміаку, кількість пального, скільки заправлено у трактор, який водій доставляє аміак. В 2017 та 2018 роках паливні картки видавала ОСОБА_1 , кожний водій брав. Перед відрядження перед початком сезону водій отримував в кінці березня - на початку квітня. Здавалися картки у кінці сезону, звірялися з проведеною роботою. Розписувались в отриманні карток у відомість, яку давала позивачка водіям. У позивачки отримували картки близько 20 бригадирів, три начальника дільниця, інженери. В кожній бригаді легковий автомобіль, два трактора і вантажні. У кожного авто своя паливна картка. Влітку сезон починався 24-25 серпня, закінчувався 14-15 грудня. Особисто в неї він отримував паливну картку, хоча в бухгалтерії було до 7 бухгалтерів. Кожний ранок дзвонив позивачці і звітував. Картки отримував тільки у ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що він працює водієм-експедитором ТОВ «Сетагро». При виїзді з гаражу видавалися картки на заправки «ВОГ» та «КЛО». Він брав картки в бухгалтерії у ОСОБА_1 перед початком сезону і здавав після сезону. Розписувався за отримання картки у відомості, яку надавала ОСОБА_1 . Крім неї не з ким не спілкувався. В кабінеті було два стола, дверей не було. Наприклад, він виїхав 31 серпня, заїхав 10 грудня. 11 грудня робив авансовий звіт. Здавав маршрутний лист та карточки і чеки по заправці пального. Картками користується близько 100 осіб.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з положеннями статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, правовий захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що згідно наказу (розпорядження) ТОВ «Сетагро» № 449 від 04 січня 2017 року, позивачку прийнято на роботу з 05 січня 2017 року на посаду бухгалтера (т.1 а.с.86).

Як вбачається з посадової інструкції бухгалтера, затвердженої директором ТОВ «Сетагро» ОСОБА_10 04.01.2017, завданнями та обов`язками бухгалтера є, зокрема, здійснення контролю та обліку видачі паливних карток (карток для здійснення заправлення автомобілів паливом на АЗС). У випадку виявлення нестачі та не відповідності у кількості чи використанні паливних карток, бухгалтер зобов`язаний повідомити про це директора та головного бухгалтера товариства (т.1 а.с.99).

В посадові обов`язки позивачки безпосередньо входило обробка, зберігання та контроль паливних карт, за якими здійснювалась заправка машин ТОВ «Сетагро» на АЗС. Ці картки позивачка видавала водіям та приймала на збереження під їх особистий підпис. Це підтверджується показаннями свідків та самою позивачкою, яка в позовній заяві зазначає, що до її обов`язків входило видача та збирання пластикових карт.

Головним бухгалтером підприємства 26.08.2018 виявлено факт використання паливних карток товариства невстановленими особами (т.2 а.с.132).

Обов`язок щодо отримання та видачу даних карток, тобто їх облік був покладений на бухгалтера ОСОБА_1 . Позивачка вела облік та видачу паливних карток автомобілів підприємства ТОВ «Сетагро» по попередньо-оплатній програмі.

Тобто, ОСОБА_1 , була відповідальна за зберігання та вела облік карток, які надавали можливість безоплатно (зі сторони особи, що пред`являє картку) отримувати паливо на АЗС.

27 серпня 2018 року директором ТОВ «Сетагро» ОСОБА_3 винесено наказ № 01-08/18 «Про створення комісії з перевірки видання під звіт паливних карт, фактичного користування паливними картами працівниками ТОВ «Сетагро» та звітування про отримане пальне по паливним картам» (т.1 а.с.90).

Комісією з перевірки складено акт перевірки від 02.10.2018 (т.2 а.с.146-160), відповідно до якого було встановлено, що ОСОБА_1 знала про відсутність деяких паливних карток, блокувала останні на власний розсуд, не повідомляла про виявлені порушення керівнику товариства та головному бухгалтеру.

Таким чином, комісією сформовано висновок про те, що є об`єктивна підозра вважати що група із 3 осіб серед яких - позивачка ОСОБА_1 вчиняли дії для власного збагачення. Також було рекомендовано керівнику товариства звільнити ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України - на підставі вчинення дій працівника, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Крім того, було запропоновано звернутися до правоохоронних органів щодо внесення матеріалів до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення злочинів даними особами, серед яких і позивачка.

Відповідно до акту про відсутність працівника на робочому місці протягом робочого часу від 09.10.2018, затвердженого директором ТОВ «Сетагро» ОСОБА_3 , складений головним бухгалтером ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , бухгалтер, була відсутня з 09:00 по 18:00. повний робочий день. Причина відсутності: ОСОБА_1 не повідомляла причину відсутності. На спробу зв`язатись не реагувала (т.1 а.с.102).

09.10.2018 ТОВ «Сетагро» винесено наказ № 180 про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено ОСОБА_1 , бухгалтера, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України - вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (т. 1 а.с.47).

Згідно повідомлення ТОВ «Сетагро» № 3/10-09/2018 від 09.10.2018, адресованого бухгалтеру ОСОБА_4 , відповідачем повідомлено позивачку про те, що згідно наказу № 180 від 09.10.2018 з нею розірвано трудовий договір. Для отримання трудової книжки та копії наказу, її запрошено з`явитися за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.88).

09.10.2018 головним бухгалтером ТОВ «Сетагро» ОСОБА_2 в присутності бухгалтера ОСОБА_12 , бухгалтера ОСОБА_11 складено акт про те, що бухгалтер ОСОБА_1 відмовилась ознайомитись із наказом № 180 «Про припинення трудового договору» від 09.10.2018 та отримати трудову книжку (т.1 а.с.89).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що за заявою ТОВ «Сетагро» 04.10.2018 були внесенні відомості до ЄРДР за № 0000426, за попередньою правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 190 КК України (т.1 а.с.97).

12.01.2021 слідчий суддя Кагарлицького районного суду Київської області виніс ухвалу, якою задоволено скаргу ТОВ «Сетагро» на постанову слідчого СВ Рокитнянського ВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області Осадчого М.А. про закриття кримінального провадження від 30.06.2020. Скасовано постанову слідчого Осадчого М.А. про закриття кримінального провадження від 30.06.2020, кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0000426 від 04.10.2018 повернуто до СВ Рокитнянського ВП Мироінвського ВП ГУНП в Київській області для проведення розслідування.

Таким чином, підставою звільнення ОСОБА_1 за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України стали висновки внутрішньої перевірки ТОВ «Сетагро» діяльності ОСОБА_1 та встановлені грубі порушення виконання трудових обов`язків позивачки. Крім того, в своїх письмових поясненнях від 27.08.2018 (т.2 а.с.69-71) позивачка підтверджує і описує більшість із вищезгаданих порушень, які стали причиною втрати довір`я до неї, як до працівника, основним змістом трудових обов`язків якого було обслуговування матеріальних цінностей, а саме паливних карток.

Як роз`яснено в абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-104цс14 від 24 вересня 2014 року.

Проте, позивачка не ставить позовною вимогою поновити її на роботі, а просить визнати формулювання причин звільнення її таким, що не відповідає чинному законодавству, таким чином слід дійти висновку, що позивачка фактично має на увазі зміну підстав її звільнення з ініційованих роботодавцем на звільнення за власним бажанням, водночас вимоги про визнання незаконним звільнення з ініціативи роботодавця не заявляє, що також свідчить про невірно обраний позивачем спосіб захисту. (Постанова Чернігівського апеляційного суду від 11.04.2019 Справа № 731/253/18).

Обов`язок щодо отримання та видачу даних паливних карток, тобто їх облік був покладений на бухгалтера ОСОБА_1 що було її основним обов`язком, дані факти підтверджуються:

власними письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 27.08.2018р., де остання зазначала, що перевіряла картки перед сезоном, отримувала картки після закінчення сезону, передавала картки співробітникам підприємства, контролювала видачу карток, перевіряла картки одноособово приймала рішення про блокування або не блокування даних карток, а також приймала рішення Повідомляти чи не повідомляти про це керівництво (т.2 а.с.69-71);

у скарзі на дії ГУ Держпраці в Київській області від 30.01.2019 ОСОБА_1 зазначає, що до її обов`язків входило видача та збирання пластикових карток (т.2 а.с. 75-80);

у позовній заяві зазначено, що до обов`язків ОСОБА_1 входить видача та зберігання пластикових карток, - сторона визнає, що дані картки є інструментом безготівкового розрахунку на АЗС, а отже є матеріальною цінністю;

свідченнями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що були допитані в залі судових засідань та в подальшому надали письмові заяви свідків (т.2 а.с. 134-135). Свідок ОСОБА_8 показав, що отримував нову картку від ОСОБА_1 під звіт і розписувався про її отримання в журналі. Свідок ОСОБА_9 показав що кожного року здавав картку після закінчення сезону ОСОБА_4 ;

посадовою інструкцією бухгалтера, що є додатком до наказу про призначення від 04.01.2017р. де в п.2.3. прямо передбачено, що ОСОБА_1 здійснює контроль та облік - видачу паливних карток (для заправлення паливом на АЗС). У випадку нестачі - повідомляє директора та головного бухгалтера (т.1 а.с.99).

Щодо позовної вимоги про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд зазначає наступне.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.,- Постанова Великої палати Верховного суду у справі № 145/2047/16-ц.

Таким чином з метою захисту порушених прав позивача суд має одночасно встановити протиправність звільнення позивача на підставі з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та законність зміни формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

За таких обставин судом мають бути з`ясовані фактичні обставини які б дали можливість змінити формулювання звільнення саме на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у разі встановлення протиправності звільнення на підставі п.2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Верховний суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 543/690/16-ц зазначив, що у разі зміни формулювання причин звільнення позивача, судам необхідно встановити, чи подавав позивач заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, чи зареєстрована вона належним чином в журналі вхідної кореспонденції відповідача, чи погодила позивач звільнення з відповідачем, чи мала позивач бажання припинити трудові відносини за власним бажанням.

Як вбачається із заяви позивачки від 10.10.2018, адресованій директору ТОВ «Сетагро» ОСОБА_3 , остання просила звільнити її з займаної посади бухгалтера за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням власником ТОВ «Сетагро» законодавства про працю. Проте, доказів стосовно отримання відповідачем даної заяви суду не надано. Згідно довідки Укрпошти, причиною повернення рекомендованого листа були інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення (т.1 а.с. 56).

Крім того, стаття 16 ЦК України зазначає шляхи захисту права саме у разі його порушення. Отже, позовна вимога про зміну формулювання причин звільнення фактично не відновлює права позивачки, адже ОСОБА_1 25.10.2018 було прийнято на роботу, що підтверджується копією трудової книжки (т.1 а.с.50).

Більше того, відповідно до принципу диспозитивності позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо предмета спору, визначивши його як зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не оспорюючи законності його звільнення з підстав втрати довір`я, що передбачено п. 2 ч. 1 статті 41 КЗпП України.

За таких обставин, коли законність звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України позивачем в судовому порядку не оспорено, позовних вимог з цього приводу не заявлено, підстави для зміни формулювання звільнення та дати звільнення відсутні, адже вимога про зміну формулювання причин звільнення може бути заявлено лише у випадку невідповідності формулювання причин звільнення приписам чинного трудового законодавства.

Оскільки позивач, вчинивши позов про зміну формулювання та дати звільнення. фактично мав на увазі зміну підстав його звільнення з ініційованих роботодавцем на звільнення за власним бажанням, водночас вимоги про визнання незаконним звільнення з ініціативи роботодавця не заявляв, зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню через обрання позивачем невірного способу захисту трудових прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Щодо стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, слід зазначити наступне.

Позивачка зазначає, що з різних причин, а саме застосування до неї фізичної сили, службового розслідування та інше, вона побоюючись за своє життя та здоров`я не могла з`являтися на роботі. Таким чином, твердження позивачки про причини неявки на робоче місце нічим не підтвердженні, але сам факт відсутності позивачки на роботі випливає з таких її тверджень та пояснень.

Отже, в період із 03.09.2018 по 09.10.2018 ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці в зв`язку із чим були складені акти відсутності працівника на робочому місці, які були подані для перевірки співробітникам ТУ Держпраці у Київській області, якими в подальшому встановлено відсутність порушень ТОВ «Сетагро» щодо виплати заробітної плати за вересень-жовтень 2019 р. Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №КВ1925/59/АВ від 19.01.2019 року (т. 2 а.с.5)

Крім того, позивачці надано щорічну відпустку за 2018 рік, яка була нею використана в період з 01.08.2018 по 26.08.2018, що підтверджується заявами на надання відпустки, наказом про надання відпустки та відомостями про виплату «відпускних». ГУ Держпраці у Київській області перевірено виплату відпускних позивачу та констатовано, що грошові кошти були виплачені в повному обсязі.

Більше того, позивачка не заперечує того, що остання була відсутня на робочому місця з 03.09.2018 (понеділок) по 09.10.2019р.

У п. 22 постанови від 30.01.2019 № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.117-118 КЗпП України при звільненні працівника роботодавець повинен сплатити заробітну плату, що є безспірною. В той же час, як зазначено вище, заробітна плата сплачується лише за виконану роботу, проте відповідачем доведено факт відсутності позивачки на робочому місці, а отже і не виконання нею посадових обов`язків в період із 01.09.2018 по 09.10.2019, що унеможливлює проведення виплати заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначаються та надаються за основним місцем роботи (діяльності).

В силу ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

19.09.2018 комунальним медичним закладом Рокинянської районної ради Київської області «Рокитнянська центральна районна лікарня» ОСОБА_4 видано листок непрацездатності серії АДС № 916389, згідно якого її звільнено від роботи з 19.09.2019 по 27.09.2018 (т.1 а.с.55).

Проте, стороною позивача не доведено факт отримання листка непрацездатності роботодавцем (відповідачем), а тому і підстави для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності відсутні.

Щодо клопотання представника відповідача - адвоката Пєнязькової О.О. про застосування строку позовної давності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує наявність інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки давності звернення працівника до суду для вирішення трудового спору - три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права, а в справах про звільнення - місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, з яких він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Тобто питання поновлення пропущеного строку має вирішуватись у судовому рішенні.

Відповідно до практики Верховного суду України, що викладена в ухвалі від 14.04.2004 та ухвалі Верховного суду від 19.11.2008 у справі 6-16833св08, визначено, що спір про зміну формулювання причин звільнення - це спір саме про звільнення, оскільки при вимогах як про зміну формулювання причин звільнення, так і про поновлення на роботі предметом позову є наказ про звільнення працівника.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачкою отримано копію наказу про звільнення та трудову книжку 13.10.2018, а позовну заяву подано до Рокитнянського районного суду Київської області 14.11.2018 (середа), що підтверджується відтиском штампу суду на позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 3 ст. 254 ЦК України визначено, що строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідним числом останнього місяця строку є 13.11.2018, оскільки саме 13.10.2018 позивачкою отримано копію наказу про звільнення та трудову книжку.

Даний порядок обрахунок строку застосований Великою Палатою Верховного Суду та викладений у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 910/2603/17.

З наведеного вбачається, що позивачкою пропущено строки для звернення до суду з метою захисту своїх прав. Клопотань про поновлення строку позовної давності до суду не надходило.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи вищенаведене, на основі досліджених в судовому засіданні доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Суд не застосовує наслідки пропуску позовної давності через необґрунтованість позову.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 5-1, 38, 41 ч. 1 п. 2, 117, 118, 233, 234, 253, 254 КЗпП України, ст.ст. 3, 12, 13, 15, 19, 81, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СЕТАГРО» про визнання формулювання причини звільнення за наказом № 180 від 09.10.2018 таким, що не відповідає вимогам законодавства, зобов`язання ТОВ «СЕТАГРО» змінити формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за період затримки розрахунку - відмовити в повному обсязі.

Повне рішення складено 19.02.2021.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Головуючий:В. І. Зінкін