Справа № 761/3833/21
Провадження № 2/761/6070/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яницькій О.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про визнання недійним договору позики,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-10) до відповідача ТОВ «МІЛОАН», в якому просив суд:

- визнати договір позики, укладений між позивачем та відповідачем недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 жовтня 2020р. ним було укладено з відповідачем договір № 2381929, відповідно до якого ним було отримано позику.

Однак на думку сторони позивача вказаний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 207, 215, 638 ЦК України, та суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки він кредитного договору не підписував, гроші не отримував, відсутні істотні умови договору визначені законами.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

04 червня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що 21 жовтня 2020р. між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2381929 (індивідуальна частина).

В свою чергу, між сторонами були укладені: 02 липня 2020р. інший кредитний договір № 2295448 (індивідуальна частина); 03 жовтня 2020р. кредитний договір № 103555273 (індивідуальна частина), проте за змістом позову позивач не зазначає обставини і сам факт їх укладення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2021р. закрито підготовче засідання по справі та призначено розгляд справи по суті.

До судового засідання сторонами були подані на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що 21 жовтня 2020р. ним було укладено з відповідачем договір № 2381929, шляхом обрання форми укладення договору позики за допомогою інформаційно - телекомунікаційної системи. На думку позивача, під час укладення цього договору відповідачем було порушено приписи Закону України «Про захист прав споживачів» та його права, як споживача фінансових послуг. Так, внаслідок ненадання відповідачем відомостей, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», він був позбавлений необхідної об`єктивної інформації щодо умов отримання та повернення кредиту.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що між сторонами дійсно було укладено 21 жовтня 2020р. зазначений вище договір № 2381929, при цьому у відзиві на позов, сторона відповідача категорично заперечувала, укладення саме з позивачем саме цього договору позики.

За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Протягом всього часу розгляду в суді стороною позивача, не було подано до суду, в порядку ст. 49 ЦПК України заяви про зміну предмету позову чи підстав позову.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки судом не встановлено факту укладення між сторонами оспорюваного правочину.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 274, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 525, 526, 627, 629, 638 ЦК України; ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Багговутівська, буд. 17-21) про визнання недійним договору позики - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 10 грудня 2021р.

Суддя: