КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Пальчика М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року у складі судді Українця В.В.,

у справі за позовомОСОБА_1 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом, в якому просила зобов`язати Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України працевлаштувати її на посаду доцента кафедри менеджменту чи кафедри економіки або кафедри маркетингу, стягнути з відповідача середню заробітну плату за три місяці в сумі 74146 грн 56 коп. та моральну шкоду в розмірі 9000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі наказу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України № 71 від 15 вересня 2006 року позивач була прийнята на посаду старшого викладача кафедри теоретичної та прикладної економіки та за сумісництвом завідувачем навчально-виховного відділу.

Під час роботи в інституті ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилась донька ОСОБА_2 . Оскільки вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі та була відсутня заява батька про визнання батьківства, запис про батька у свідоцтві про народження здійснено за її заявою на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.

На підтвердження народження дитини та факту того, що вона є одинокою матір`ю, нею до відділу кадрів відповідача було подано копію свідоцтва про народження та довідку Відділу РАЦС Голосіївського РУЮ м. Києві.

02 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт № 32 з науково-педагогічним працівником строком з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року та прийнято на посаду доцента кафедри менеджменту.

Дія контракту продовжувалась кожного року шляхом укладення додаткової угоди строком на один рік.

05 вересня 2019 року між нею та інститутом укладено додаткову угоду № 32/19-1 до контракту, якою дію контракту продовжено до 31 серпня 2020 року.

14 вересня 2020 року ОСОБА_1 отримала від відповідача лист з повідомленням про необхідність одержати трудову книжку у відділі кадрів, копію наказу № 132-к від 26 серпня 2020 року про її звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, роздруківку розрахунку заробітної плати за серпень 2020 року.

Станом на час звільнення її доньці виповнилось 12 років та вона є одинокою матір`ю.

У відділі кадрів її запевнили, що найближчим часом вона знову буде працевлаштована у відповідача.

Після чого, 23 листопада 2020 року позивач письмово звернулась до ректора Інституту з проханням працевлаштувати її на цьому або іншому підприємстві.

З моменту закінчення строку контракту пройшло три місяці, проте відповідач її не працевлаштував, чим порушив ч. 3 ст. 184 КЗпП України. У зв`язку з чим вона просила її позов задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України працевлаштувати ОСОБА_1 відповідно її фаху. Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_1 51 432 грн 32 коп. середньої заробітної плати, 500 грн на відшкодування моральної шкоди, судовий збір в розмірі 1681 грн 60 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 5 700 грн. Рішення в частині виплати заробітної плати за 1 місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невірне встановлення фактичних обставин та оцінка доказів, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вказано, позивач не зазначила в своєму позові те, що на момент спливу 3 місяців після її звільнення у Інституту не було об`єктивної можливості її працевлаштувати. Угоди, які укладались з позивачем, були строковими та чітко регламентували строк виконання нею своїх трудових обов`язків, - про що вона чітко знала.

Також зазначено, що довідку про те, що ОСОБА_1 була на момент її звільнення одинокою матір`ю до Інституту не подавала, а тому останній не міг знати про вказаний її стан.

Окрім цього, невірним є рішення суду і в частині стягнення з Інституту витрат на правничу допомогу в сумі 5700 грн з огляду на розгляд справи судом в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Петраш С.А. в інтересах ОСОБА_1 просила рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши представника відповідача ОСОБА_3 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_1 та її представника адвоката Петраш С.А., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як убачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом, на підставі наказу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України № 71 від 15 вересня 2006 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду старшого викладача кафедри теоретичної та прикладної економіки та за сумісництвом завідувачем навчально-виховного відділу (а.с. 13).

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилася донька ОСОБА_2 (а.с. 23).

Відповідно до справи, запис про батька у актовому записі про народження дитини здійснено за заявою ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, оскільки ОСОБА_1 не перебувала у зареєстрованому шлюбі та була відсутня заява батька про визнання батьківства (а.с. 24).

Зі справи убачається, що позивачем на підтвердження народження дитини та того, що вона є одинокою матір`ю, до відділу кадрів інституту було подано відповідні документи.

Встановлено, що 02 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено контракт № 32 з науково-педагогічним працівником строком з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року та прийнято на посаду доцента кафедри менеджменту (а.с. 14-15).

Відповідно до справи, дія контракту продовжувалася кожного року шляхом укладення додаткової угоди строком на один рік.

05 вересня 2019 року між позивачем та інститутом укладено додаткову угоду № 32/19-1 до контракту, якою дію контракту продовжено до 31 серпня 2020 року (а.с. 16).

Встановлено, що наказом № 132-к від 26 серпня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту (а.с. 22).

Ухвалюючи рішення в частині задоволених вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення діями відповідача трудових прав позивача, як одинокої матері, що самостійно виховує дитину віком до 14 років та в порушення вимог ч.3 ст.184 КЗпП України не забезпечення її обов`язкового працевлаштування після припинення дії контракту.

Такі висновки районного суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У ст. 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП України), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Встановлено, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю й станом на час припинення трудових відносин її доньці виповнилось 12 років.

Отже, звільнення позивача на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, провадиться з обов`язковим працевлаштуванням, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо звільненій працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Отже, частиною 3 ст. 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.

Однак при невиконанні власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема одинокої матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 759/19440/15-ц та згідно ч.4 ст.268 ЦПК України є обов`язковими для врахування.

Отже, матеріалами справи доведено, що відповідачем протягом трьох місяців після звільнення позивача, в порушення вимог ч.3 ст.184 КЗпП України, не виконано обов`язок по її працевлаштуванню, а також не здійснено передбаченої законом виплати середньої заробітної плати.

Встановлена судом сума середньої заробітної плати, у розмірі 51432 грн. 32 коп., що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , матеріалами справи доведена, відповідачем не спростована та узгоджується з положеннями ч.3 ст.184 СК України.

Твердження апеляційної скарги про не доведення ОСОБА_1 до відома адміністрації навчального закладу про те, що є одинокою матір`ю колегія суддів визнає безпідставними, остільки ці доводи спростовуються змістом долученої до особової справи позивача копії свідоцтва про народження дитини, відповідно до даних якої у графі батько зазначено ОСОБА_5 , а у графі громадянство - прочерк (а.с.23).

Інформація щодо сімейного стану позивача відсутня і в особовій картці працівника, що міститься у особовій справі, проте відображено ОСОБА_1 про наявність у неї доньки ОСОБА_2 (а.с.78,79).

Згідно ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до п.17 глави 1 Правил реєстрації актів цивільного стану України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000року № 52/5 (у редакції, чинній на момент видачі свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якщо мати дитини не перебуває у шлюбі та не має спільної заяви батьків, заяви батька про визнання батьківства, то за заявою матері , прізвище батька зазначається за прізвищем матері, а власне ім`я та по батькові - за бажанням матері.

Необґрунтованими колегія суддів визнає й доводи апеляційної скарги про завищений розмір стягнутих судом з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до справи, 20 листопада 2020 року між адвокатом Петраш С.А. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої допомоги (а.с. 42-43).

Крім того, у матеріалах справи міститься попередній орієнтовний розрахунок судових витрат (а.с. 44), копія квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 27 листопада 2020 року про оплату за договором про надання правничої допомоги від 20 листопада 2020 року в сумі 7000 гривень (а.с. 45), ордер від ОСОБА_1 на ім`я Петраш С.А. (а.с. 129) та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Петраш С.А. (а.с. 130).

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до матеріалів справи, позивачем долучено попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, який містить перелік послуг на загальну суму 17200 грн. та сплачено ОСОБА_1 згідно квитанції за надані послуги з правничої допомоги 7000 грн.(а.с.45).

Згідно попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат які позивач поніс і очікує понести у зв`язку із розглядом цивільної справи, включено пошук судової практики Верховного Суду та її аналіз, узгодження правової позиції захисту прав, складання та надсилання запиту для отримання доказів, складання клопотання про витребування доказів, складання позовної заяви та відповіді на відзив та орієнтовна кількість участі у судових засіданнях, а всього на загальну суму 17 200 грн. (а.с.44).

Між тим, у справі відсутні докази складання відповіді на відзив, а розгляд справи відбувався без виклику сторін, у порядку спрощеного провадження. Окрім цього, пошук судової практики Верховного Суду та її аналіз не можливо вважати як професійну правничу допомогу стороні спору, яка підлягає компенсації відповідачем.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесену позивачем під час розгляду справи, суд обґрунтовано виходив з обставин справи, характеру та доцільності необхідних послуг та їх тривалості, а також співмірності та складності справи й правомірно визначив суму заявлених витрат, які підлягають стягненню з відповідача, в сумі 5700 грн.

З огляду на викладене та матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає, що районним судом з достатньою повнотою з`ясовано обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка й ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню, у зв`язку з чим подану по справі апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: