Ухвала

08 грудня 2021 року

місто Київ

справа № 544/425/19

провадження № 61-10034св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючої - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Логістік-Транс Сервіс»,

розглянув заяву Акціонерного товариства «Ідея Банк» про роз`яснення судового рішення у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Логістик-Транс Сервіс», про звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Стислий виклад позиції позивача

Акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк», банк) у березні 2019 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Головний сервісний центр Міністерства внутрішній справ України (далі - Головний сервісний центр МВС України), Товариство з обмеженою відповідальністю «Логістік-Транс Сервіс» (далі - ТОВ «Логістік-Транс Сервіс»), про звернення стягнення на предмет застави.

1.2. Стислий виклад змісту рішень судів першої ,апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року позовні вимоги АТ «Ідея Банк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет застави на підставі договору застави від 21 вересня 2012 року № 910.17763, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я., зареєстрованого в реєстрі за № 9606, - транспортний засіб марки ЗАЗ, модель TF698K, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 (на момент ухвалення рішення суду НОМЕР_3 ), зареєстрований Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 31 серпня 2012 року, який належить ОСОБА_1 на праві власності, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 вересня 2012 року № 910.17763, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 , у розмірі 37 283, 69 грн, яка складається з: 35 590, 91 грн - прострочений борг; 209, 45 грн - прострочені проценти; 1 483, 33 грн - інші штрафні санкції, шляхом його вилучення у ОСОБА_1 та передачі АТ «Ідея Банк» на період до реалізації.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 1 921, 00 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» задоволено, рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року змінено.

Викладено абзац другий резолютивної частини рішення суду першої інстанції у новій редакції.

Звернуто стягнення на предмет застави на підставі договору застави від 21 вересня 2012 року № 910.17763 - транспортний засіб марки ЗАЗ, модель TF698K, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_2 (на ухвалення постанови НОМЕР_3 ), зареєстрований Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 31 серпня 2012 року, що належить ОСОБА_1 на праві власності, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 03 вересня 2012 року № 910.17763, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» з ОСОБА_2 , у розмірі 37 283, 69 грн, яка складається з: 35 590, 91 грн - прострочений борг; 209, 45 грн - прострочені проценти; 1 483, 33 грн - інші штрафні санкції.

Вилучено у ОСОБА_1 зазначений транспортний засіб та передано АТ «Ідея Банк» на період до його реалізації.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк»судовий збір у розмірі 2 881, 50 грн.

Постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року скасовано у частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 , ухвалено в цій частині нове судове рішення. Витрати, понесені АТ «Ідея Банк» зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4 802, 50 грн, компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року залишено без змін.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

2.1. Короткий зміст поданої заяви про роз`яснення судового рішення

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява АТ «Ідея Банк» про роз`яснення постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року, у якій позивач просить роз`яснити зазначену постанову суду у частині, що стосується порядку та способу компенсації витрат, понесених банком зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4 802, 50 грн.

АТ «Ідея Банк» обґрунтовує заяву тим, що 14 червня 2021 року позивач отримав від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відповідь на заяву про повернення судового збору у розмірі 4 802, 50 грн на підставі постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року з посиланням на те, що постанова суду касаційної інстанції не підлягає виконанню, оскільки законодавством не встановлено порядку компенсування судових витрат в частині повноважень органів Казначейства щодо взаємодії з судами з метою вирішення цього питання, тоді як судове рішення не передбачає його виконання в частині компенсації судових витрат в інший спосіб - шляхом здійснення їх стягнення або повернення коштів.

З урахуванням листа Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві виникла потреба у роз`ясненні судового рішення.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

3.1. Вивчивши заяву АТ «Ідея Банк» про роз`яснення судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що ця заява не підлягає задоволенню.

Статтею 271 ЦПК України передбачено право осіб, які брали участь у справі та органів виконання рішення суду вимагати роз`яснення рішення, ухваленого по суті спору, коли його зміст викладено не чітко, його положення незрозумілі, внаслідок чого виконання такого рішення викликає труднощі чи стає неможливим.

У пункті 32 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю.

Право роз`яснення рішення належить суду, який його ухвалив, якщо рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення суду може бути пред`явлено до примусового виконання.

У постанові від 03 березня 2021 року, установивши, що відповідач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору як інвалід другої групи, Верховний Суд, керуючись правилом частини шостої статті 141 ЦПК України, скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині розподілу судових витрат та ухвалив у цій частині нове рішення про компенсацію АТ «Ідея Банк» судових витрат, понесених ним у зв`язку зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

3.2. Щодо визначення судових витрат, що підлягають компенсації стороні у порядку частини шостої статті 141 ЦПК України

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз частини першої статті 133 ЦПК України дає підстави для висновку, що усі судові витрати поділяються на судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

За змістом частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Отже, потрібно розрізняти судовий збір, як вид судових витрат, та інші судові витрати, тобто такі, які пов`язані із розглядом справи.

Підстави звільнення від сплати судового збору чи його зменшення визначені Законом України «Про судовий збір».

Підстави звільнення від інших судових витрат чи їх зменшення визначені у частині першій, третій статті 136 ЦПК України.

Оскільки постановою Верховного Суду від 03 березня 2021 року зазначено про компенсацію АТ «Ідея Банк» судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 802, 50 грн, тобто судових витрат зі сплати судового збору, відповідно, надалі Суд аналізуватиме саме правові питання компенсації стороні сплаченого нею судового збору, якщо протилежна сторона звільнена від такого обов`язку.

3.3. Щодо можливості стягнення коштів з Державного бюджету України

Підстави компенсації судових витрат, понесених стороною цивільного процесу, у разі звільнення протилежної сторони від такого обов`язку визначені у частині шостій статті 141 ЦПК України.

Правило частини шостої статті 141 ЦПК України свідчить, що держава Україна бере на себе зобов`язання з компенсації певним учасникам справи судових витрат, зокрема сплаченого судового збору у разі, якщо інша сторона звільнена від такого обов`язку.

У своїй заяві АТ «Ідея Банк» просить роз`яснити, постанову Верховного Суду від 03 березня 2021 року у частині, що стосується порядку та способу компенсації витрат, понесених АТ «Ідея Банк» зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4 802, 50 грн.

Відносини з розпорядження бюджетними коштами регулюються бюджетним законодавством, а отже, такі відносини є публічно-правовими.

Згідно зі статтею 7 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: єдності бюджетної системи України, збалансованості, самостійності, повноти, обґрунтованості, ефективності та результативності, цільового використання бюджетних коштів тощо.

Принцип єдності бюджетної системи України - єдність бюджетної системи України забезпечується єдиною правовою базою, єдиною грошовою системою, єдиним регулюванням бюджетних відносин, єдиною бюджетною класифікацією, єдністю порядку виконання бюджетів та ведення бухгалтерського обліку і звітності.

За правилами статті 8 БК України бюджетна класифікація використовується для складання і виконання державного та місцевих бюджетів, звітування про їх виконання, здійснення контролю за фінансовою діяльністю органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших розпорядників бюджетних коштів, проведення фінансового аналізу в розрізі доходів, організаційних, функціональних та економічних категорій видатків, кредитування, фінансування і боргу, а також для забезпечення загальнодержавної і міжнародної порівнянності бюджетних показників. Бюджетна класифікація є обов`язковою для застосування всіма учасниками бюджетного процесу в межах бюджетних повноважень.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової і бюджетної політики (далі - Міністерство фінансів України), затверджує бюджетну класифікацію, зміни до неї та інформує про це Верховну Раду України.

Бюджетна класифікація має такі складові частини: 1) класифікація доходів бюджету; 2) класифікація видатків та кредитування бюджету; 3) класифікація фінансування бюджету; 4) класифікація боргу.

Згідно з частиною першою статті 10 БК України видатки та кредитування бюджету класифікуються за: 1) бюджетними програмами (програмна класифікація видатків та кредитування бюджету); 2) ознакою головного розпорядника бюджетних коштів (відомча класифікація видатків та кредитування бюджету); 3) функціями, з виконанням яких пов`язані видатки та кредитування бюджету (функціональна класифікація видатків та кредитування бюджету).

Принцип збалансованості - повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.

Принцип самостійності - Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов`язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного, а також за бюджетні зобов`язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

Принцип повноти - до складу бюджетів підлягають включенню всі надходження бюджетів та витрати бюджетів, що здійснюються відповідно до нормативно-правових актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Принцип обґрунтованості - бюджет формується на реалістичних макропоказниках економічного і соціального розвитку України та розрахунках надходжень бюджету і витрат бюджету, що здійснюються відповідно до затверджених методик та правил.

Принцип ефективності та результативності - при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Аналіз наведених принципів дає підстави для висновку, що використання бюджетних коштів відбувається лише за цільовим призначенням, не допускається стягнення витрат, які не передбачені законодавством, здійснення витрат має відповідати визначеним законом видаткам за видами бюджетної класифікації.

3.4. Щодо оцінки наявності правового регулювання питання компенсації державою судових витрат стороні, від сплати яких інша сторона звільнена

Досліджуючи питання врегулювання правових відносин за частиною шостою статті 141 ЦПК України, Верховний Суд має визначити, чи є ці відносини врегульованими відповідною постановою Кабінету Міністрів України, як про це зазначено у частині шостій статті 141 ЦПК України, а так само іншими правовими актами.

3.4.1. Щодо правових підстав для застосування постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 (зі змінами)

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 (зі змінами) (далі - Постанова № 590) на виконання правил статей 138, 140 ЦПК України, статей 135, 138 КАС України, статті 128 ГПК України затверджено Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави.

Згадана постанова не врегульовує питання компенсації судового збору (як іншої складової судових витрат) стороні, яка його сплатила, за правилами частини шостої статті 141 ЦПК України, а стосується компенсації виключно таких витрат: 1) за втрачений заробіток - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв`язку з явкою до суду; 2) за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв`язку з явкою до суду; 3) витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 4) витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові.

Наведені висновки відповідають правовим висновкам, викладеним в ухвалі Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 214/6982/13-ц (провадження № 61-97св18), відповідно до яких під час вирішення питання про можливість компенсації судових витрат, а саме судового збору, шляхом перерахування на рахунок заявника коштів Постанова № 590 не застосовується. Верховний Суд зазначив, що судовий збір не є витратами, передбаченими статтями 138, 140 ЦПК України, а тому не підлягає компенсації у порядку, встановленому Постановою № 590.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 752/18046/14-ц (провадження № 61-3125св18), відповідно до якого Постановою № 590 затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави. Можливості та порядку компенсації за рахунок держави сплаченого відповідачем судового збору Кабінетом Міністрів України не встановлено.

За таких обставин, враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду, які є релевантними до спірних правовідносин, обґрунтованим є висновок, що Постанова № 590 не врегульовує питання компенсації судових витрат, зокрема судового збору, за рахунок держави відповідно до правил частини шостої статті 141 ЦПК України.

3.4.2. Щодо правових підстав для застосування постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 затверджено Порядок № 845, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників

(далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Цей Порядок також не передбачає законодавчого регулювання питання компенсації судового збору на підставі частини шостої статті 141 ЦПК України, а стосується виконання рішень про стягнення грошових коштів державного та місцевих бюджетів або боржників з певним цільовим призначенням, а також про повернення помилково або надміру сплаченого судового збору.

Сфера застосування зазначеного Порядку № 845 визначена пунктом 16 цього нормативно-правового акта, згідно з яким органи Казначейства за судовими рішеннями про стягнення надходжень бюджету здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів:

1) для повернення надмірно та/або помилково сплачених податків і зборів та інших доходів бюджету;

2) що надійшли в результаті повернення бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою або під державні гарантії;

3) що надійшли від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, вилученого уповноваженими державними органами;

4) що надійшли в результаті конфіскації національної або іноземної валюти;

5) що надійшли в інший установлений законодавством спосіб;

6) з метою забезпечення бюджетного відшкодування податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на заборгованість державного бюджету з відшкодування такого податку.

За пунктом 35 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Орган Казначейства здійснює безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, заподіяної: фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування; органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності (пункт 41 Порядку № 845).

Аналіз наведених положень Порядку № 845 дає підстави для висновку, що цей нормативно-правовий акт не містить правил щодо порядку та умов компенсації судового збору, сплаченого учасником справи, на певному етапі розгляду справи, у разі звільнення протилежної сторони від такого обов`язку.

Верховний Суд звертає увагу, що сплачений заявником судовий збір у судах першої та апеляційної інстанцій, про компенсацію якого за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, ухвалено судове рішення судом касаційної інстанції, не є помилково або надміру сплаченим, оскільки під час їх сплати стороною (учасником справи) існували правові підстави здійснення такого правового платежу - подання цим учасником позовної заяви та апеляційної скарги, які були розглянуті та задоволені судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно.

Компенсація судових витрат стороні за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за правилами частини шостої статті 141 ЦПК України є результатом здійснення судом розподілу судових витрат, який здійснюється судом за наслідками вирішення справи на відповідному етапі (розгляд справи по суті, апеляційний чи касаційний перегляд справи).

За таких обставин, враховуючи, що у справі, яка переглядається, сплачений заявником судовий збір є підставно та у належному розмірі сплаченим, відсутні висновки про його помилковість чи надмірність сплати, компенсація судового збору стороні здійснена як результат розподілу судових витрат у справі, Верховний Суд не встановив умов для застосування Порядку № 845 у спірних правовідносинах, які мають іншу правову природу на відміну від помилково чи надмірно сплаченого судового збору.

3.4.3. Щодо правових підстав для застосування наказу Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787

Наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 затверджено Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів

(далі - Порядок № 787).

Цей Порядок визначає процедури щодо: повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі); перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок.

Дія цього Порядку не поширюється на операції з бюджетного відшкодування податку на додану вартість та безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 2 розділу І Порядку № 787).

Отже, Порядок № 787 також не містить правил компенсації судового збору учаснику справи у порядку, визначеному частиною шостою статті 141 ЦПК України, а стосується врегулювання інших правовідносин, зокрема, які виникли внаслідок помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів платежів, зазначених у пункті 2 розділу І до цього Порядку.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд наголошує, що наведені нормативно-правові акти не врегульовують питання про порядок та умови компенсації судових витрат (у виді судового збору), понесених однією стороною, за рахунок держави у разі, якщо інша сторона звільнена від сплати таких судових витрат.

Відповідно, підстави стягнення грошових коштів в рахунок компенсації судового збору за рахунок Державного бюджету України відсутні, оскільки Кабінетом Міністрів України не визначений відповідний порядок такої компенсації.

Враховуючи, що сферу застосування наведеного законодавства визначено в тексті відповідних нормативно-правових актів, тому Верховний Суд дійшов висновку про непоширення їх дії щодо інших правових відносин, пов`язаних зі здійсненням витрат з Державного бюджету України.

3.5. Щодо компенсації судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Верховний Суд наголошує, що надміру сплачений судовий збір або помилково сплачений судовий збір не є тим судовим збором, який підлягає компенсації учаснику справи у разі звільнення від сплати судового збору протилежної сторони, яка мала б відшкодувати заявнику понесені ним судові витрати (а саме сплачений судовий збір) за результатами розгляду на певному етапі справи судом. Надміру сплачений судовий збір або помилково сплачений судовий збір свідчить про вчинення особою помилкових дій безпосередньо під час сплати судового збору, чи то у зв`язку з неправильним визначенням розміру судового збору, який підлягав сплаті, чи то під час визначення реквізитів, за якими мав бути сплачений судовий збір. Натомість компенсація судового збору у порядку частини шостої статті 141 ЦПК України є наслідком розподіл судових витрат, обґрунтовано понесених заявником на момент їх сплати, за результатами розгляду справи судом у разі звільнення протилежної сторони від сплати судового збору, яка мала компенсувати такі витрати протилежній стороні у порядку розподілу судових витрат.

Отже, за наведених обставин, Верховний Суд констатує наявність неврегульованих суспільних відносин, що виникають з підстав, передбачених частиною шостої статті 141 ЦПК України.

Подібного за змістом правового висновку, але щодо аналізу положень частини сьомої статті 141 ЦПК України, Верховний Суд дійшов в ухвалі від 14 липня 2021 року у справі № 725/3171/19 (провадження

№ 61-21338св19).

Відносини з компенсації судових витрат неможливо прирівняти до відшкодування шкоди державою, а так само не допускається врегулювання публічно-правових відносин за аналогією права чи закону.

Неврегулювання таких публічно-правових відносин означає для суду заборону на здійснення процесуальної діяльності, оскільки такі дії знаходяться поза межами дискреційних повноважень суду.

Конструкція й аналіз змісту частини шостої статті 141 ЦПК України не передбачає передумов для формування законодавчо обґрунтованої відповіді на те, у яких розмірах відбувається компенсація судового збору та за яких умов сторона вправі вимагати таку компенсацію від держави.

Потрібно враховувати, що зазначені норми права мають і певну соціально-правову спрямованість, що так само відноситься до сфери регулювання публічного права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 16 березня 2004 року № 6-рп/2004 у справі № 1-3/2004 зазначив, що відповідно до статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Прагнення держави до збалансованості та наповнення бюджету України реалізується через визначення джерел надходження до державного бюджету і потреб на видатки, що безпосередньо чи опосередковано пов`язано зі сферою цінової політики, яка має бути спрямована на забезпечення соціальних гарантій у першу чергу для низькооплачуваних і малозабезпечених громадян.

Отже, наявність описаної прогалини у законодавстві має бути усунута повноважним органом державної влади. Враховуючи, що головним розпорядником бюджетних коштів є Кабінет Міністрів України, то саме він і має визначити, якими є видатки за частиною шостою статті 141 ЦПК України та у якому порядку, за рахунок яких коштів та за яких умов вони підлягають компенсації стороні, яка їх понесла.

Станом на цей момент правило частини шостої статті 141 ЦПК України носить переважно декларативний характер, оскільки у законодавстві не передбачено дієвого механізму реалізації її положень.

3.6. Щодо допустимості роз`яснення судового рішення шляхом зміни способу його виконання.

Верховний Суд наголошує, що роз`яснення рішення суду - це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності постановленого судового акта і викладенні незрозумілої частини рішення суду чи його певних висновків у більш чіткій і зрозумілій формі.

В ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та докладно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суть рішення.

Виходячи із системного тлумачення норм статті 271 ЦПК України, роз`яснено може бути рішення суду виключно у разі, якщо без такого роз`яснення його важко виконати, оскільки існує велика ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення.

Аналіз поданої заяви про роз`яснення судового рішення свідчить, що заявнику не зрозумілий саме порядок та спосіб виконання постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року про компенсацію АТ «Ідея Банк» судових витрат, понесених позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4 802, 50 грн, натомість чинним законодавством передбачено механізм надання роз`яснення змісту судового рішення, а не роз`яснення порядку його виконання. Шляхом роз`яснення судового рішення суд не вправі змінювати спосіб та порядок його виконання.

ІV. ЗАГАЛЬНИЙ ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ ЗАЯВИ

Враховуючи наведений аналіз норм права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність неврегульованих правовідносин, що виникають з підстав, передбачених частиною шостою статті 141 ЦПК України.

Відносини з компенсації судових витрат неможливо прирівняти до відшкодування шкоди державою, а так само не допускається врегулювання публічно-правових відносин за аналогією права чи закону.

Неврегулювання таких публічно-правових відносин означає для суду заборону на здійснення процесуальної діяльності на власний розсуд та поза межами дозволеної поведінки для органу державної влади, оскільки такі дії знаходяться поза межами дискреційних повноважень суду, не пов`язані з вирішенням спору по суті, оскільки не пов`язані зі стягненням грошових коштів з учасника розгляду справи, а саме з держави.

Наявність описаної прогалини у законодавстві має бути усунута повноважним органом державної влади. Враховуючи, що головним розпорядником бюджетних коштів є Кабінет Міністрів України, то саме він і має визначити, якими є видатки за частиною шостою статті 141 ЦПК України та у якому порядку вони підлягають компенсації стороні, яка їх понесла.

У зв`язку з наведеним у задоволенні заяви АТ «Ідея Банк» про роз`яснення судового рішення необхідно відмовити.

Керуючись статтею 271 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву Акціонерного товариства «Ідея Банк» про роз`яснення постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко

Текст рішення складено іншим суддею-доповідачем С. О. Погрібним у порядку частини третьої статті 415 ЦПК України.