22-ц/804/2733/21
266/296/21

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„02 грудня 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 266/296/21
Номер провадження 22-ц/804/2733/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Грішко С.В.
учасники справи :
позивач АТ КБ «ПриватБанк»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 серпня 2021 року головуючого судді Іванця О.Д. зі складанням повного тексту судового рішення 28 серпня 2021 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 серпня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 10 листопада 2014 року в розмірі 224,26 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 11,77 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на неповне дослідження всіх обставин справи, неналежну оцінку доказів по справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити проценти за користування ними. Судом безпідставно стягнуто лише частину заборгованості за простроченим тілом кредиту.

З підписаного відповідачем паспорта споживчого кредиту вбачається, що відповідач був ознайомлений з умовами користування карткою, знав про умови сплати процентів.

Судом залишено поза увагою, що згідно п.2.1.1.2.12 Умов та Правил, в редакції, що діє з 01 березня 2019 року та розміщена на сайті ПриватБанку, сторони дійшли згоди, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, встановлені у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості.

Крім того, судом не взято до уваги черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням, встановлена ст.534 ЦК України, оскільки суми оплати, внесені на погашення заборгованості за кредитним договором повинні бути віднесені на погашення неустойки та процентів.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду,а подану позивачем апеляційну скаргу вважає такою,що не підлягає задоволенню . Так,позивач ,з моменту порушення провадження по цивільній справі, незаконно, тобто без рішення суду та без письмової згоди відповідача, утримав з його зарплатної картки грошові кошти, в загальному розмірі 27 964,23 грн., докази чого поступово,в залежності від проведення періодичних стягнень, приєднувалися ним до матеріалів справи . У зв*язку із цим, суд першої інстанції правомірно врахував незаконно стягнуті позивачем суми в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 16 червня 2021 року у справі № 266/296/21 зобов`язано позивача надати суду оригінал паспорту споживчого кредитування від 07 лютого 2018 року на ім`я відповідача, що не було виконано позивачем.

У зв*язку із тим, що позивач посилався на цей письмовий доказ, як на підставу своїх вимог в частині погодження процентної ставки за кредитним договором, його ненадання на вимогу суду є підставою для відхилення аргументів позивача в цій частині в силу ч. 10 ст. 84 ЦПК України.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про проведення судово - почеркознавчої експертизи у справі, з метою встановлення чи належить підпис на паспорті споживчого кредитування від 07 лютого 2018 року відповідачу, або третій невідомій особі, для чого й були витребувані оригінали письмового доказу ,які позивач на вимогу суду не надав.

Рішення ґрунтується на засадах верховенства права та є законним, так як ухвалено у відповідності до норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 626, 628, 633, 634, 638, 1054 ЦК України із дотриманням норм процесуального права, зокрема, ст. ст. 12, 76-81, 83, 84, 89, 95, 263 ЦПК України, так як до спірних правовідносин не можна застосувати принцип договору приєднання в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Неможливість застосування обґрунтована тим, що в анкеті - заяві б/н від 10 листопада 2014 року не зазначена процентна ставка за користування кредитними коштами, а в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які інші докази того, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт банку» розумів та підписав відповідач.

Надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг та «Тарифи обслуговування кредитних карт банку» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору щодо будь-яких встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються відповідачем, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті - заяві до договору про надання банківських послуг від 10 листопада 2014 року, яка підписана відповідачем.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд першої інстанції врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої палати Верховного суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, та в постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 23 жовтня 2019 року по справі №136/695/17, від яких на сьогоднішній день Верховний Суд не відступав.

Просив відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 27 серпня 2021 року в цивільній справі № 266/296/21 залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Малервейн М.С. підтримала доводи апеляційної скарги , пояснивши,що позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 10 листопада 2014 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору, отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив, що згоден з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.Ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді. Зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті « ПриватБанку». Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті банку.У даній справі, банком було надано кредит,встановлено кредитний ліміт відповідачу, а також можливість його використання лише після ознайомлення та погодження з суттєвими умовами кредитування.

Дійсно, анкета-заява не містить розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштам та інші суттєві умови кредитування, а можливість користуватись кредитними коштами виникла у відповідача лише після підписання паспорта споживчого кредиту 07 лютого 2018 року, тобто в день отриманням першої кредитної картки НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 був клієнтом ПриватБанку, користувався різними банківськими послугами, а у 2018 році виявив бажання отримати кредитну картку із встановленим кредитним лімітом. Згідно п.2.2. Постанови НБУ від 17 грудня 2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований ,відповідно до вимог законодавства України. Однак, з метою виконання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, відповідача було ознайомлено з умовами кредитування, отримано письмову згоду із умовами та лише після цього видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт. Звернута увагу суду апеляційної інстанції ,що позивач разом з анкетою-заявою надав до суду першої інстанції копію паспорта споживчого кредиту, особисто підписаний відповідачем, в якому зазначено:-базова відсоткова ставка за користування кредитом (43,2% річних);-процентна ставка, що застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту (86,4% річних);- розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів, а саме (500грн. +5% від суми заборгованість по кредитному договору, із врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій).Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. Вказаний паспорт споживчого кредиту поданий до суду разом із позовною заявою.Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Аналогічної правової позиції дійшов Верховний суд в Постанові від 21 березня 2018 року по справі № 441/569/17. Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.Кредитний договір повністю відповідає вимогам частини 2 статті 208, частин 1, статті 207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину. Спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до частини 2 статті 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком.Доказів оскарження відповідачем саме укладеного договору матеріали справи не містять.Найголовніше, щодо заперечень відповідача, з підстав анкети-заяви не надходило, тобто відповідач повною мірою визнав договір своїм частковим виконанням, відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», клієнт до укладення договору «споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору». Отже, саме в даних правовідносинах чітко прослідковується дотримання всіх необхідних норм чинного законодавства з боку позивача, а саме письмовими доказами доведено. ОСОБА_1 користувався кредитними коштами банку в межах укладеного договору, багато років поспіль, проводив сплату відсотків в розмірі обумовленому в договорі, не висуваючи жодних заперечень або питань щодо розміру заборгованості.В редакції Умов та Правил, розміщеній на сайті ПриватБанку за посиланням www.privatbank.ua/terms, згідно до п. 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що в разі порушення клієнтом зобо`вязань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна»; 84,0% - для картки «Універсальна голд». Відмовляючи в стягненні заборгованості по відсоткам за ст. 625 ЦК України та неустойці, суд не врахував, що:-саме на відповідачеві лежить обов`язок регулярно знайомитися зі змінами Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що відповідач засвідчив власним підписом в заяві;- саме відповідач у випадку незгоди зобов`язаний звернутися з письмовою заявою до банку про розірвання договору.Однак,відповідач не звертався до банку задля розірвання договору, а навпаки погодився зі змінами та прийняв їх, адже продовжував протягом тривалого часу користуватися кредитною карткою та частково погашав заборгованість.Сторонами погоджено збільшений розмір процентів за ст. 625 ЦК України у договорі, а також зазначено строк, з якого виконання зобов`язання вважається простроченим, отже судом першої інстанції відмовлено у стягненні % за ст.625 ЦК України безпідставно.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання телефонограми зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 2573 та шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2.а.с.19-20,25).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ«ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2014 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погоджується з його умовами (а.с.15).

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також виписку за договором №б/н станом на 29 жовтня 2020 року (а.с.18-47, 57-65).

07 лютого 2018 року кредитодавцем та ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту, тип кредитного продукту «Універсальна», «Універсальна Голд», у якому наведені основні умови кредитування та орієнтовна загальна вартість кредиту: тип кредиту відновлювальна кредитна лінія, шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці; сума/ліміт кредиту «Універсальна» до 50 000 грн, «Універсальна Голд» до 75 000 грн; строк кредитування до 240 місяців; процентна ставка у межах пільгового періоду 0,01% річних, за межами пільгового періоду - Універсальна» 43,2 % річних, «Універсальна Голд» - 42% річних; тип фіксована; а також порядок повернення кредиту щомісяця до 25 числа поточного місяця 5% від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 100 грн (а.с. 16-17).

Судом також встановлено, що у даному паспорті споживчого кредиту, умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Дата надання інформації 07 лютого 2018 року. Ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 22 лютого 2018 року, тобто фактично на півмісяця.

Згідно із довідкою АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 за кредитним договором б/н були видані кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 07.02.2018 року, терміном дії до лютого 2022 року; НОМЕР_2 , дата відкриття 08.02.2019 року, терміном дії до лютого 2023 року (а.с.13).

Відповідно до довідки позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 07 лютого 2018 року мав місце старт карткового рахунку № НОМЕР_1 , встановлення кредитного ліміту 15 000,00 грн.; 07 лютого 2018 року зміна кредитного ліміту (зменшення) 15000,00 грн.; 19 грудня 2019 року зміна кредитного ліміту (зменшення) 0,00 грн (а.с.14).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором б/н від 10.11.2014 року станом на 26 жовтня 2020 року, складає 40029,14грн., яка складається із: 28188,49 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7959,25 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 3881,40 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України (а.с. 9-12).

Судом встановлено, що у заяві позичальника, підписаною відповідачем, відсутні умови договору про розмір відсоткової ставки, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд першої інстанції зазначив,що в поданій позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що 10 листопада 2014 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу грошові кошти в розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

На підтвердження умов договору банк надав до суду копію анкети-заяви відповідача, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг, а також виписку за договором № б/н станом на 29 жовтня 2020 року, та за період з 07лютого 2018 року по 16 червня 2021 року. Разом з тим, зазначені документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування.

Суд також встановив ,що з поданих матеріалів, ані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ані витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку підпису ОСОБА_1 не містять. Надана позивачем копія паспорту споживчого кредиту з урахуванням змісту анкети-заяви від 10 листопада 2014 року не є складовою укладеного сторонами кредитного договору, наведена в ньому інформація є орієнтовною.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 листопада 2014 року, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, у тому числі, у письмових поясненнях, при цьому вказує у позовній заяві, що заборгованість за відсотками нарахована також на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України.

При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов і Правил надання банківських послуг ознайомився і погодився ОСОБА_1 , підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також підтвердження того, що оригінали цих документів кредитором були передані відповідачеві, і того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, а так само умови щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань. Документ, який би засвідчував отримання відповідачем під підпис пам`ятки, яка містить тарифи і основні умови кредитування, до суду також не було надано.

Задовольняючи позовні вимоги частково і відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитним ресурсом, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, а тому, відповідно, вказані Умови та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 10 листопада 2014 року.

Судом враховано, що на момент підписання анкети-заяви відповідачем у 2014 році Закон України «Про споживче кредитування», яким закріплені положення щодо інституту паспорта споживчого кредиту ще не був прийнятий.

Натомість в редакції Закону України «Про споживче кредитування» дійсного на час наданого позивачем паспорта споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 , статтею 9 закріплено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Суд першої інстанції зауважив, що паспорт споживчого кредиту, долучений стороною позивача до позовної заяви, не може вважатися документом, який посвідчує конкретні умови, на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону та покликана надати споживачу можливість до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення договору кредиту, в тому числі, з урахуванням обраного ним певного типу кредитування.

Суд дійшов до висновку, що паспорт споживчого кредитування не може вважатися належним доказом на підтвердження позиції банку, оскільки не містить відомостей про обраний відповідачем тип кредитування та умови нарахування відсотків, оскільки містить інформацію, яка стосується як кредитної картки «Універсальна», так і кредитної картки «Універсальна Голд». Даний документ, не може слугувати належним доказом досягнення між сторонами кредитного договору конкретних умов стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою (до укладення договору кредиту) та містить два типи кредитного продукту без зазначення який саме з них обирає позичальник. Крім того, паспорт споживчого кредиту був підписаний ОСОБА_1 більш ніж через три роки після підписання анкети-заяви у 2014 році.

При цьому, судом враховано висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Суд також виходив з того, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем ОСОБА_1 та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 листопада 2014 року шляхом підписання заяви-анкети.

Суд дійшов до висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитними коштами,а тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Судом враховано, що строк повернення відповідачем грошових коштів не було встановлено в анкеті-заяві, а відповідно до наданої позивачем довідки , термін дії кредитної картки № НОМЕР_1 добігає кінця у лютому 2022 року (.а.с.13).

Суд також виходив з того, що позивачем не доведено наявність договірних відносин з відповідачем щодо розміру процентів, порядку користування кредитними коштами. АТ КБ «ПриватБанк» має право на стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії кредитної картки.

За змістом позовної заяви, вимоги про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України, пред`явлені станом на 26 жовтня 2020 року, й матеріали справи не містять відомостей щодо того, в якому ж саме порядку заявлено ці вимоги - з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом, або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку діє кредитної картки.

Суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по простроченими відсотками у розмірі 7959,25 грн та відсотків за користування кредитом у порядку ст.625 ЦК України у розмірі 3881,40 грн,оскільки докази на підтвердження узгодження сторонами таких умов збільшення процентів від суми неповернутого у строк кредиту на час підписання відповідачем анкети-заяви банку відсутні.

Суд враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти, як це вбачається з виписки по картковому рахунку, з урахуванням довідки про зміну кредитного ліміту, в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому, прийшов до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Крім того, судом враховано, що за період з 26 жовтня 2020 року по 07 серпня 2021 року позивачем було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти відповідача № НОМЕР_2 на загальну суму 27 964,23 грн, що суд прийняв як підтвердженням сплати боргу відповідачем виключно тіла позики, оскільки нарахування відсотків є незаконним.Враховуючи, що станом на 26 жовтня 2020 року відповідачем фактично використано кредитних коштів у розмірі 28 188,49 грн, а внесено за період з 26 жовтня 2020 року по 07 серпня 2021 року на погашення простроченої заборгованості 27 964,23 грн, суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту 224 грн 26 коп.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд , оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

А, отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками.

Крім того, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Апеляційний суд також зауважує, що укладений між сторонами договір б/н від 10 листопада 2014 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, містить лише погодження про укладення договору про надання банківських послуг. При цьому у ній відсутні будь-які відомості про суму бажаного кредиту, чи кредитного ліміту, даних про дату видачу кредитної картки, її виду і строку повернення кредиту (користування ним). Окрім особистих даних та підпису відповідача вказана анкета-заява не містить взагалі ніяких даних щодо обрання відповідачем відповідних банківських послуг (а.с.15).

Так, перевіривши наданий банком розрахунок заборгованості, суд встановив, що заборгованість позивача нараховувалась з урахуванням відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, які позивачу були нараховані безпідставно.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 612 цього Кодексу також встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, укладений між сторонами кредитний договір від 10 листопада 2014 у вигляді заяви-анкети, не містить кінцевого строку повернення усього кредиту (користування ним).

А відтак, за правилом частини 2 статті 520 ЦК України кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При цьому, саме з часу звернення банку з вимогою про повернення коштів у відповідача виникає обов`язок щодо виконання грошового зобов`язання.

Крім того, підставою для нарахування передбачених статтею 625 ЦК України відсотків є наявність невиконаного грошового зобов`язання, а позивачем не надано доказів існування заборгованості, тому підстави для задоволення позову в частині стягнення відсотків за прострочення основного зобов`язання відсутні.

Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків, а тому обґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості за простроченими відсотками .

Крім того, суд першої інстанції врахував, що станом на 26 жовтня 2020 року фактично використано кредитних коштів у розмірі 28 188,49 грн ,а внесено за період з 26 жовтня 2020 року по 07 серпня 2021 року на погашення простроченої заборгованості 27 964,23 грн .

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), а тому відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Посилання апелянта на підписання відповідачем Паспорту споживчого кредиту від 07 лютого 2018 року як на документ, в якому викладені основні умови кредитування є необґрунтованим, оскільки зі змісту Паспорту споживчого кредиту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

Тобто, Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.

Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Отже, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права, а тому це рішення відповідно до статті 374 ЦПК України необхідно залишити в силі.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 10 грудня 2021 року.

Судді: