ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» лютого 2021 року

м. Харків

справа № 638/5439/16-ц

провадження № 22ц/818/462/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представниця позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник відповідачки ОСОБА_5 ,

треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року в складі судді Подус Г.С.

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович про визнання заповітів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_6 , якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Вказала, що вона є єдиною спадкоємицею третьої черги за законом. Її тітка ОСОБА_6 проживала одна, не вступала у шлюб, дітей не мала.

Зазначила, що з 1999 року психічний стан здоров`я її тітки погіршився. Вона стала плутатися в подіях, не впізнавати людей, з якими була знайома багато років, стала підозрілою, їй здавалося, що за нею слідкують, її намагаються отруїти або вбити.

У серпні 1999 року ОСОБА_6 встановлено діагноз І-П ст. вегето-вісцеральний пароксизм, тривожно-органічний синдром, призначено лікування та рекомендовано спостереження у районного психіатра. Надалі стан здоров`я померлої погіршувався. Вона скаржилася на сильні головні болі, запаморочення. У неї спостерігалися галюцинації у зв`язку з встановленим діагнозом дисцикуляторна енцефалопатія головного мозку 2 ст. Також ОСОБА_6 мала і численні вікові захворювання, зокрема, ішемічну хворобу серця, кардіосклероз та інші, що прогресували у часом, у зв`язку з чим перебувала на диспансерному обліку у своєму медичному закладі за місцем реєстрації. ОСОБА_6 був встановлений діагноз синельна деменція, а також вплив медичних препаратів спричиняв ураження головного мозку. Вона часом була агресивна, погано спала, було тяжко налагодити з нею будь-який контакт.

При цьому, порушення психічної та психологічної діяльності часом досягали вираженого ступеню, були такими, що суттєво впливали на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

При огляді психіатром Комунального закладу «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. Мещанінова» 19 січня 2016 року, напередодні смерті, був підтверджений діагноз синельна деменція, яка викликана розпадом структур головного мозку, і як наслідок, втрата здібності до нормальної інтелектуальної діяльності.

Вказала, що стан здоров`я ОСОБА_6 провокував її звернення до органів державної влади та правоохоронних органів зі скаргами на те, що під її квартирою у приміщенні меблевого магазину перебуває підозріла особа.

Зазначила, що зі слів померлої вона спілкувалась з ОСОБА_3 , який нібито працював у прокуратурі.

Вказала, що 07 вересня 2012 року ОСОБА_6 склала заповіт на користь ОСОБА_3 , яким заповіла йому належну їй на праві власності квартиру.

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 зникла. Як їй стало відомо ОСОБА_3 вивіз її до Львова, проте не повідомив про це її сім`ю.

Зазначила, що 15 серпня 2014 року ОСОБА_6 склала заповіт на користь ОСОБА_3 та на користь свого сусіда ОСОБА_7 , який помер, та заповіла свою квартиру обом у рівних частках.

Вказала, що 24 березня 2015 року її тітка склала новий заповіт на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким заповіла належну їй квартиру в рівних частках. 09 жовтня 2015 року склала ще один заповіт на користь ОСОБА_4 .

Усі вищезазначені заповіти посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О.

Зазначила, що поведінка ОСОБА_6 на час складання заповітів не була нормальною, про що свідчать її заяви та скарги, зміст яких дає підстави вважати, що на час укладення заповітів вона знаходилася у стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними і передбачати наслідки своїх дій, а її волевиявлення не відповідало внутрішній волі.

Просила визнати недійсними заповіти ОСОБА_6 щодо квартири АДРЕСА_1 : від 07 вересня 2012 року на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. за № 2011; від 15 серпня 2014 року на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. за № 2857; від 24 березня 2014 року на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. за № 676; від 09 жовтня 2015 року на користь ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. за № 3983.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що зміст скарг ОСОБА_6 до низки державних органів дає підстави вважати, що на час укладення заповітів вона знаходилась у стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Вважала, що їй безпідставно відмовили у витребуванні доказів, призначенні судових експертиз.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції клопотання про витребування у приватного нотаріуса Ємця І.О. оригіналу заповіту ОСОБА_6 від 24 березня 2015 року, витребування з Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мєщанінова» медичної картки ОСОБА_6 , яка перебувала у лікарні з 19 січня 2016 року по 22 січня 2016 року; клопотання про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи та клопотання про призначення судової посмертної комплексної психолого-психіатричної експертизи, які залишено без задоволення.

11 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємця І.О надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою При цьому зазначив, що заповідач ОСОБА_6 особисто приходила до нотаріальної контори, де за її проханням та волевиявленням складено чотири заповіти. При їй посвідченні вона повідомила його, що мешкає поруч, тому їй зручно саме у нього їх посвідчувати. Вона власноручно підписувала всі заповіти та знаходилася у задовільному стані. Також, вказав, що проти задоволення клопотань про витребування доказів та призначення експертиз він заперечує, оскільки ці питання вже з`ясовувалися в суді першої інстанції.

14 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона та її представник вважали рішення законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Посилалися на те, що ОСОБА_1 , яка жодного разу не з`явилася в судове засідання до суду першої інстанції, не навела ані безперечних доказів для задоволення її позову, ані підстав для задоволення її клопотань.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів наявності підстав для визнання заповіту ОСОБА_6 недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_6 , 1926 року народження, яка була сестрою її матері (а. с. 123-126, том 1, а. с. 21, 120-124, том 2).

ОСОБА_6 належала на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 44, том 1).

07 вересня 2012 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., зареєстрований в реєстрі за №2011, яким заповіла належну їй квартиру номер АДРЕСА_3 , та все те, що буде в ній знаходитися, ОСОБА_3 (а. с. 7, том 1 - копія, а. с. 237, том 1 - оригінал).

15 серпня 2014 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., зареєстрований в реєстрі за № 2857, яким заповіла належну їй квартиру номер АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 по Ѕ (одній другій) частині кожному, а все те майно, що буде знаходитися у вищевказаній квартирі, - ОСОБА_3 (а. с. 9, том 1 - копія, а. с. 235, том 1 -оригінал).

24 березня 2015 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., зареєстрований в реєстрі за № 676, яким заповіла належну їй квартиру номер АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ (одній другій) частині кожному (а. с. 13, том 1).

09 жовтня 2015 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О., зареєстрований в реєстрі за № 3983, яким заповіла належну їй квартиру номер АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 11, том 1 копія, а. с. 20, том 2 - оригінал).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а. с. 29, том 1).

З виписки з історії хвороби ОСОБА_6 № 1327 від 22 січня 2016 року вбачається, що вона мала низку захворювань (а. с. 15-16, том 1).

Після смерті ОСОБА_6 29 січня 2016 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 47/2016 (а. с. 45, том 1).

Позивачкою надано до суду копії листів від імені ОСОБА_6 за 2015 рік та без дати до Харківського міського голови, Генерального прокурора України, громадських організацій, народних депутатів та копії відповідей Апарату Верховної Ради України від 22 серпня 2014 року, Міністерства внутрішніх справ України від 20 лютого 2012 року, Адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради від 17 квітня 2013 року та від 19 вересня 2014 року, Адміністрації Президента України від 07 липня 2011 року на ім`я ОСОБА_6 , копію листа голови Харківського обласного комітету «Дробицький яр» до головного лікаря Дзержинської районної санепідемстанції щодо звернення ОСОБА_6 про проникнення до її квартири газів від 16 вересня 2002 року, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_6 повідомляла про неправомірні дії щодо неї з боку невідомої особи (а. с. 17-28, 239-252, том 1, а.с. 127, том 2).

Допитаний судом першої інстанції як свідок приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. пояснив, що він посвідчував заповіти ОСОБА_6 . Вона приходила до його офісу самостійно, перебувала у доброму стані, все розуміла та правильно формулювала заповіти. Зазначала, що перший заповіт на користь онука, другий заповіт на онука та чоловіка, третій на онука та сусідку ОСОБА_4 , з якою у неї дружні стосунки.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 09 лютого 2017 року позивачка зверталась з клопотанням про витребування доказів. При цьому, помилково просила витребувати оригінал заповіту від 24 березня 2014 року, а не 24 березня 2015 року. У клопотанні вказала, що має намір просити суд призначити судово-почеркознавчу та судово-психіатричну експертизу, для чого необхідно витребувати документи.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2017 року витребувано з Державної установи «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної Академії медичних наук України» медичну карту ОСОБА_6 , 1926 року народження, яка знаходилась на обстеженні у серпні 1999 року; витребувано з Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мєщанінова» медичну карту ОСОБА_6 , 1926 року народження, яка перебувала у лікарні з 19 січня 2016 року по 22 січня 2016 року; витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. оригінал заповіту ОСОБА_6 від 24 березня 2014 року на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким вона заповіла обом по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. за № 676, та оригінал заповіту ОСОБА_6 від 09 жовтня 2015 року на користь ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. за № 3983 (а. с. 96-97, том 1).

На вказану ухвалу Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мєщанінова» 09 березня 2017 року надіслано на адресу суду оригінал медичної картки ОСОБА_6 № 1927, яка перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні № 1 з 19 січня 2016 року по 22 січня 2016 року, та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 103, том 1).

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції оригінал медичної картки ОСОБА_6 у матеріалах справи відсутній, оскільки повернутий Комунальному закладу охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мєщанінова» (а. с. 167, том 2).

Державна установа «Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної Академії медичних наук України» листом від 10 березня 2017 року повідомила суд, що ОСОБА_6 у вказані терміни на стаціонарному лікуванні в клініці інституту не знаходилась, а амбулаторні картки хворих зберігаються протягом 5 років (а. с. 105, том 1).

13 грудня 2017 року представник ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про призначення судово-почеркознавчої експертизи (а. с. 127-133, том 1).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року призначено у справі за заявою ОСОБА_1 судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи виконано підписи та рукописні записи від імені ОСОБА_6 у заповітах від 07 вересня 2012 року, 15 серпня 2014 року, 24 березня 2014 року, 09 жовтня 2015 року, в рядку «підпис» та у рядку рукописний запис «Заповіт прочитано мною вголос відповідає моїй волі мною підписано» та « ОСОБА_8 » самою ОСОБА_6 чи іншою особою?; чи виконано зазначені підписи та рукописні записи від імені ОСОБА_6 у незвичних умовах під впливом збиваючих факторів природних, штучних, які можуть бути викликані зовнішніми чинниками (незручною позою, відсутністю окулярів, письмового пристрою) або під впливом внутрішніх збиваючих чинників (вживання сильнодіючих лікарських засобів, вікових змін, наявністю хронічних захворювань)? чи перебувала ОСОБА_6 на час виконання підписів та рукописних записів у заповітах у незвичному стані?

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2019 року витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., оригінали заповітів ОСОБА_6 від 24 березня 2014 року, посвідченого за №676; від 09 жовтня 2015 року, посвідченого за №3983; реєстри для реєстрації нотаріальних дій із записами про вчинення заповітів ОСОБА_6 від 07 вересня 2012 року, 15 серпня 2014 року, 24 березня 2014 року, 09 жовтня 2015 року; витребувано з Шевченківського об`єднаного Пенсійного фонду України в м. Харкові пенсійну справу ОСОБА_6 , яка містить зразки її підпису та почерку (а. с. 7-8, том 2).

Як вбачається з листа Шевченківського об`єднаного Пенсійного фонду України в м. Харкові від 17 травня 2019 року надати архівну пенсійну справу ОСОБА_6 неможливо через її пошкодження (а. с. 17, том 2).

На вказану ухвалу суду приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. листом від 13 травня 2019 року повідомив, що заповіт від імені ОСОБА_6 24 березня 2014 року за № 676 ним не посвідчувався, а вилучення реєстрів нотаріальних дій не допускається, вони можуть бути надані лише для огляду, та надав оригінал заповіту ОСОБА_9 від 09 жовтня 2015 року (а. с. 19-20, том 2).

Висновком експерта за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи № 4341 від 31 липня 2019 року встановлено, що рукописні записи «Заповіт прочитано мною вголос відповідає моїй волі мною підписано ОСОБА_6 » у заповіті від 07 вересня 2012 року виконано ОСОБА_6 під впливом відносно постійних природних збиваючих факторів (серед яких можуть бути: вікові зміни, хворобливий стан, вплив лікарських засобів тощо); у заповітах від 15 серпня 2014 року, від 09 жовтня 2015 року виконані ОСОБА_6 як під впливом відносно постійних природних збиваючих факторів (серед яких можуть бути: вікові зміни, хворобливий стан, вплив лікарських засобів тощо), так і тимчасових природних збиваючих факторів (серед яких можуть бути: незручна поза, обмеження зорового контролю, тощо). Ознаки, які б свідчили про виконання досліджуваних рукописних записів під впливом штучних збиваючих факторів відсутні. Підписи від імені ОСОБА_6 у заповітах від 07 вересня 2012 року, 15 серпня 2014 року, 09 жовтня 2015 року виконано ОСОБА_6 під впливом відносно постійних природних збиваючих факторів (серед яких можуть бути: вікові зміни, хворобливий стан, вплив лікарських засобів тощо); ознаки, які б свідчили про виконання досліджуваних рукописних записів під впливом штучних збиваючих факторів відсутні. Питання щодо виконання ОСОБА_6 під впливом природних або штучних збиваючих факторів чи іншою особою рукописних записів «Заповіт прочитано мною вголос відповідає моїй волі мною підписано» та « ОСОБА_8 » у заповіті від 24 березня 2014 року та підпису на цьому заповіті не вирішувались з причин, вказаних у дослідницькій частині висновку (а. с. 28-63, том 2).

21 жовтня 2019 року та 23 червня 2020 року від представниці позивачки надійшло клопотання про витребування у нотаріуса оригіналів заповітів ОСОБА_6 від 24 березня 2014 року та від 09 жовтня 2015 року (а. с. 68-69, 136-137, том 2).

23 червня 2020 року від представника позивачки надійшло клопотання про призначення додаткової експертизи щодо того, чи виконано підпис та рукописний запис від імені ОСОБА_6 на заповіті від 24 березня 2014 року самою ОСОБА_6 чи іншою особою; у незвичних умовах під впливом збиваючих факторів природних, штучних, які можуть бути викликані зовнішніми чинниками (незручною позою, відсутністю окулярів, письмового пристрою) або під впливом внутрішніх збиваючих чинників (вживання сильнодіючих лікарських засобів, вікових змін, наявністю хронічних захворювань); чи перебувала ОСОБА_6 під час виконання підпису та рукописного запису у вказаному заповіті у незвичному стані ? (а. с. 133-133, том 2).

Ухвалами Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року та від 27 липня 2020 року у задоволенні клопотання представника позивачки про витребування доказів та про призначення додаткової почеркознавчої експертизи - відмовлено (а. с. 140-141, 152-153, том 2).

Клопотань щодо проведення судової посмертної комплексної психолого-психіатричної експертизи в суді першої інстанції не заявлено.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами 2-4 статті 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

При складенні заповідачем кількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.

Аналіз частин 2 та 3 статті 1254 ЦК України дає змогу констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено кілька заповітів, передбачив правила, які повинні враховуватися для того, щоб визначити який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що: по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому, то новий заповіт скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту; по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім. Тобто якщо новий заповіт частково суперечить попередньому, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №369/3186/17.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Глава 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачає, що нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно частини 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі №278/4583/13-ц.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Згідно частини 1 статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи .

Як роз`яснено у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 623/2433/17, провадження № 61-1456св19.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відмовляючи в задоволенні позову позивачці, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою вимог про визнання заповітів недійсними з тих підстав, що заповідачка на момент їх укладення не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними.

Для визначення наявності у ОСОБА_6 стану психічного розладу, за якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними на момент укладення правочину, необхідні спеціальні знання в галузі психіатрії, однак посмертна судова психіатрична експертиза у справі не проводилась, у зв`язку з відсутністю такого клопотання з боку позивачки до суду першої інстанції. При ухваленні судового рішення суд першої інстанції оцінив в сукупності показання нотаріуса, у якого ОСОБА_6 посвідчувала чотири заповіти, висновок судової почеркознавчої експертизи щодо трьох заповітів, ( щодо заповіту від 24 березня 2015 року клопотання не було), а також акцентував увагу на відсутності будь яких медичних документів, які б свідчили про незвичайний психічний стан померлої.

За таких умов, позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_6 на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало її волі, що вона перебувала у такому стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Твердження ОСОБА_1 , що почеркознавча експертиза є неповною, та у ній вказано про вікові зміни, хворобливий стан заповідачки, судова колегія відхиляє. Висновок судово-почеркознавчої експертизи у справі від 31 липня 2019 року, яким встановлено, що рукописні записи та підписи в оспорюваних заповітах виконані ОСОБА_6 під впливом відносно постійних та тимчасових природних збиваючих факторів, серед яких можуть бути: вікові зміни, хворобливий стан, вплив лікарських засобів; незручна поза, обмеження зорового контролю, тощо, однак це не є підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 , адже предметом дослідження почеркознавчої експертизи не є встановлення психічного стану заповідачки на час складання заповітів. При цьому, у висновку експертом викладено лише ймовірний перелік збиваючих факторів, а не конкретний, що могли вплинути на виконання досліджуваних записів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 585/1750/16-ц, провадження № 61-20655св19.

Крім того, за змістом вимог статті 1254 ЦПК України заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Отже, заповіти ОСОБА_6 від 07 вересня 2012 року, 15 серпня 2014 року, 24 березня 2015 року скасовані заповітом, складеним нею 09 жовтня 2015 року. Оскільки підстав для визнання останнього заповіту від 09 жовтня 2015 року недійсним не вбачається, визнання всіх попередніх заповітів недійсними не є ефективним способом захисту прав позивачки.

Водночас, судова колегія звертає увагу на те, що заповіт ОСОБА_6 , зареєстрований у реєстрі за № 676, посвідчений 24 березня 2015 року, тоді як ОСОБА_1 просила визнати недійсним заповіт від 24 березня 2014 року, який від імені ОСОБА_6 взагалі не укладався та не посвідчувався.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що зміст скарг ОСОБА_6 до низки державних органів дає підстави вважати, що на час укладення заповітів вона знаходилась у стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, є необґрунтованими, оскільки самі по собі зазначені скарги, деякі з яких не містять дати та підпису, не є належними доказами того, що ОСОБА_6 на час складання оспорюваних заповітів перебувала у стані, коли не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними.

Аргументи ОСОБА_1 щодо того, що суду було відомо про її намір заявити клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, оскільки про це було зазначено у її клопотанні про витребування доказів з метою проведення обох експертиз, не можуть бути взяті до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи нею до суду першої інстанції не заявлялось, а клопотання про витребування доказів не може підміняти собою клопотання про призначення експертизи. Обставин, які б перешкоджали позивачці з 2016 року подати до суду відповідне клопотання, нею не наведено.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. не надав оригінали заповітів, та судом неправомірно відмовлено у задоволенні її клопотань про витребування оригіналу заповіту та про проведення додаткової почеркознавчої експертизи, є безпідставними, оскільки висновок почеркознавчої експертизи не є належним доказом у справі, виходячи з підстав заявленого позову, та не встановлює обставин, які б входили до предмету доказування у справі.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що показання нотаріуса як свідка не можуть бути взяті до уваги, оскільки він не є спеціалістом у галузі психіатрії, є безпідставними, оскільки рішення суду ґрунтується на оцінці усіх обставин справи та наданих доказів у сукупності, а не лише на показаннях свідка.

Твердження позивачки щодо того, що справа перебувала у провадженні судді з 01 квітня 2016 року та за цей час проведено лише три судові засідання, висновків суду щодо суті спору не спростовують, не свідчать про порушення норм процесуального права, які є підставами для обов`язкового скасування рішення суду.

В суді апеляційної інстанції представниця позивачки також не навела підстав для задоволення позову позивачки.

В свою чергу представник відповідачки в суді апеляційної інстанції наполягав на тому, що підстав для задоволення апеляційної скарги позивачка не зазначила. Суд першої інстанції виходив саме з тих доказів, які надала позивачка, а суд апеляційної інстанції має право при перегляді справи керуватися тільки статтею 367 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.