Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 201/2487/20

провадження № 61-6611св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Національне агентство з питань запобігання корупції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в інтересах

яких діє адвокат Противень Сергій Леонідович та акціонерного

товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Дніпровського

апеляційного суду, у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

Петешенкової М. Ю., від 17 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк», Банк), ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Національне агентство з питань запобігання корупції, про визнання неправомірними і скасування рішень члена правління АТ КБ «ПриватБанк» та визнання бездіяльності протиправною, в якому просив суд:

- визнати рішення члена правління АТ КБ «ПриватБанк» (з питань керування ризиками) ОСОБА_14 про затвердження завдань, яке оформлено протоколом затвердження КРІ керівнику напрямку «Credit Collection» ГО ОСОБА_1 на перше півріччя 2020 року від 15 січня 2020 року № Э.49.0.0.0/2-6533942 таким, що прийнято з метою переслідування викривача корупції та таким, що суперечить

статті 534 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі -Закон № 1700-VII) та скасувати це рішення;

- визнати протиправною бездіяльність голови правління

АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_13, яка полягає у нерозгляді по суті скарги на дії члена правління АТ КБ «ПриватБанк» (з питань керування ризиками) ОСОБА_14 ;

- визнати протиправною бездіяльність членів Наглядової ради

АТ КБ «ПриватБанк»: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яка полягає у нерозгляді по суті скарги на бездіяльність голови правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_13.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працює на посаді керівника напрямку «Credit Collection» ГО АТ КБ «ПриватБанк» з 2012 року та є Головою Комітету Первинної профспілкової організації співробітників

АТ КБ «ПриватБанк» - керівником профспілки.

В листопаді 2019 року позивач від імені профспілки звертався до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) із заявою про порушення антикорупційного законодавства правлінням

АТ КБ «ПриватБанк».

Листом № 20/27/82824/19 від 03 грудня 2019 року НАЗК повідомило

АТ КБ «ПриватБанк», що позивач є викривачем корупції та про необхідність дотримання щодо нього вимог статті 53 Закону № 1700-VII (статті 534 в чинній редакції Закону № 1700-VII).

27 січня 2020 року в системі електронного документообігу «Приватдок» розміщено протокол затвердження КРІ керівнику напрямку «Credit Collection» ГО ОСОБА_1 на перше півріччя 2020 року від 15 січня

2020 року № Э.49.0.0.0/2-6533942, яким оформлене рішення члена правління

АТ КБ «ПриватБанк» (з питань керування ризиками) ОСОБА_14 яким позивачу поставлено такі завдання:

1. Забезпечити погашення балансового портфеля НПЛ в першому півріччі 2020 року в сумі не менше 516 000 000 грн, в розбивці поквартально 258 000 000 грн за кожен квартал (без врахування погашення пені та штрафів).

2. Забезпечити ефективність погашення на терміні до 180 днів не менше 4, 8 %, на терміні до 360 днів 2, 2 % (співвідношення сум погашень до суми портфеля) щомісяця.

3. Забезпечити середній термін до вилучення лізингових об`єктів

90 днів».

4. Забезпечити середні строки ППР (до закриття ВП) 360 днів за беззаставними кредитами і 540 днів за заставними кредитами.

5. Забезпечити щомісячний аналіз безперспективного до погашень портфелю та його списання після завершення претензійно-позовної роботи в сумі не менше ніж 216 500 000 грн щодо портфелю, згенерованого після 2016 року, та 785 000 000 грн щодо портфелю, згенерованого до 2016 року, протягом 1-го півріччя 2020.

Позивач вважає, що наведені завдання носять вибірковий характер та їх неможливо виконати, або їх виконання тягне за собою порушення вимог закону, що заздалегідь відомо Банку.

Через неможливість виконати ці завдання з об`єктивних причин, позивач звернувся до голови правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_13 із скаргою на дії ОСОБА_14 , за результатами розгляду якої його повідомлено про відсутність підстав для невиконання спірних завдань та не надано будь-якої оцінки його аргументам по суті.

Не було належним чином розглянуто Наглядовою радою і його скаргу на бездіяльність голови правління АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач наполягає на тому, що фактично викладені в протоколі затвердження КРІ керівнику напрямку «Credit Collection» ГО ОСОБА_1 на перше півріччя 2020 року від 15 січня 2020 року № Э.49.0.0.0/2-6533942 нереальні та протиправні завдання були поставлені лише з однією метою - незаконного переслідування його, як викривача корупції, шляхом притягнення до дисциплінарної відповідальності за невиконання таких завдань.

Голова та члени правління АТ КБ «ПриватБанк», члени Наглядової ради

АТ КБ «ПриватБанк», будучи посадовими особами, піддали викривача корупції негативним заходам впливу у вигляді формально правомірних дій керівника, які носять вибірковий характер, чим порушили вимоги статті 534 Закону № 1700-VII.

Короткий зміст клопотання про закриття провадження по справі

У червні 2020 року представником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 - адвокатом Солонською О. М. було подано до суду першої інстанції клопотання про закриття провадження по справі, мотивоване тим, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги стосуються корпоративних відносин, є втручанням у дискреційні повноваження органів Банку та передбачають втручання у господарську діяльність АТ КБ «ПриватБанк», а тому не можуть бути розглянуті в судах загальної юрисдикції. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові

від 24 липня 2018 року у справі № 927/693/17, представник відповідачів наголошувала на тому, що питання оцінки діяльності, як правління Банку так і Наглядової ради, а також прийняття відповідних рішень за результатами такої оцінки належить до компетенції органів управління

АТ КБ «ПриватБанк» та не може бути способом захисту шляхом подання відповідного позову.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Суд першої інстанції, пославшись на висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі № 927/693/17, від 19 червня 2018 року у справі № 757/75149/17-ц та

від 31 жовтня 2018 року у справі № 757/75148/17-ц виходив із того, що предметом перевірки у цій справі є акти (рішення) органів управління банку та їх посадових і службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, а також господарські операції банку. Позивачем не зазначено, які трудові права були порушені оскарженим ним рішенням та обрано спосіб захисту прав, не передбачений законом. Виходячи з положень статей 6, 19, 42, 43, 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 97 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України

від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»

(далі - Закон № 2121-III), Закону України 17 вересня 2008 року № 514-VI «Про акціонерні товариства» (далі - Закон № 514-VI), статті 19 ЦПК України, суд дійшов висновку, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційний суд, встановивши, що позивач працює на посаді керівника напрямку «Credit Collection» ГО АТ КБ «ПриватБанк» з 2012 року, є головою комітету первинної профспілкової організації співробітників

АТ КБ «ПриватБанк» - керівником профспілки та не є учасником (акціонером, членом, засновником) Банку, дійшов висновку, що спір у цій справі є цивільно-правовим, а юрисдикція щодо його розгляду належить суду загальної юрисдикції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 квітня 2021 року адвокат Противень С. Л., як представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а 28 квітня 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Мисник Н. В. подали касаційні скарги на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, в яких просять вказану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, залишивши в силі ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 21 вересня 2020 року про закриття провадження у справі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/2487/20 за касаційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в інтересах яких діє адвокат Противень С. Л., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 201/2487/20 за касаційною скаргою

АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 17 березня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2021 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої

статті 403 ЦПК України.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року справу

повернуто на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в інтересах яких діє адвокат Противень С. Л. обґрунтована помилковістю висновків апеляційного суду про те, що справа № 201/2487/20 має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Заявники вважають, що приймаючи оскаржену постанову апеляційний суд не застосував положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України та не врахував положення частини першої статті 6, частин першої та третьої статті 19, частин першої та третьої статті 167 ГК України, частин першої та другої статті 97 ЦК України, частини першої статті 38 Закону № 2121-III, частини другої статті 33 Закону № 514-VI. Вказують, що апеляційний суд неправильно визначив характер спірних правовідносин та безпідставно відніс розглядувану справу до юрисдикції загальних судів, оскільки у справі відсутнє будь-яке порушення трудових прав ОСОБА_1 , як працівника Банку, а єдина згадка позивачем статті 534 Закону № 1700-VII не може свідчити про трудовий характер спірних правовідносин.

Прийняття управлінських рішень щодо забезпечення реалізації стратегії Банку (в тому числі встановлення КРІ працівникам), оцінка результатів таких рішень та прийняття відповідних рішень за результатами такої оцінки належить до компетенції органів управління АТ КБ «ПриватБанк» та є способом реалізації акціонером його корпоративних прав на управління Банком. Предметом перевірки у справі є саме рішення, дії та бездіяльність органів управління АТ КБ «ПриватБанк» у сфері організації та здійснення господарської діяльності, що відповідає завданню господарського судочинства. Незгода позивача з управлінським рішенням Банку не свідчить про існування дійсного спору, а обраний позивачем спосіб захисту нібито порушеного права, сам по собі не призводить та не може призвести до захисту будь-яких його прав та інтересів.

Вказує, що застосуванню підлягали висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/2721/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 826/24892/15,

від 19 червня 2018 року у справі № 757/75149/17-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 757/75148/17-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 317/2777/17.

АТ КБ «ПриватБанк» мотивувало касаційну скаргутим, що, приймаючи оскаржену постанову суд апеляційної інстанції помилково не застосував положення статей 19, 64 ГК України, статті 53 Закону № 1700-VII та Закону

№ 137/98-ВР та не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах: від 30 червня 2020 року у справі № 317/2777/17,

від 17 травня 2018 року у справі № 910/11188/17, від 26 червня 2019 року у справі № 174/580/16-ц та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 лютого 2020 року у справі № 447/1728/19-ц.

Вважає, що позов ОСОБА_1 є втручанням в господарську діяльність Банку, оскільки фактично позивачем у спорі є працівник Банку, який невдоволений рішенням керівництва Банку, проте така незгода не може бути предметом розгляду в жодному суді.

Виходячи зі змісту позову, ОСОБА_1 просить суд визнати рішення члена Правління Банку таким, що прийняте з метою переслідування викривача корупції та таким, що суперечить статті 534 Закону № 1700-VII.

Однак положення Закону № 1700-VII не передбачають такого способу судового захисту як визнання недійсним актів органів управління господарського товариства.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував положення Закону України

від 03 березня 1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» (далі - Закон № 137/98-ВР).

Відзив на касаційні скарги до Верховного Суду не надходив

Подані у вересні 2021 року адвокатом Бондар Є. І., як представником ОСОБА_1 «Додаткові пояснення щодо касаційної скарги» не можуть бути прийняті Верховним Судом як відзив на касаційні скарги, оскільки подані поза межами строку встановленого судом та всупереч положенням частини четвертої статті 395 ЦПК України не містять доказів надсилання їх копій іншим учасникам справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до статуту АТ КБ «ПриватБанк», - правління Банку здійснює поточне управління його діяльністю та реалізацію його стратегії та бізнес-плану (пункти 143, 146); затвердження внутрішніх документів Банку (окрім тих, що затверджуються Наглядовою радою та вищим органом), керівництво роботою структурних підрозділів, забезпечення виконання покладених на них обов`язків відноситься до повноважень саме правління (пункт 146).

Позивач працює на посаді керівника напрямку «Credit Collection»

ГО АТ КБ «ПриватБанк» з 2012 року та є Головою Комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» - керівником профспілки.

ОСОБА_1 не є учасником (акціонером, членом, засновником)

АТ КБ «ПриватБанк».

Позиція Верховного Суду

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, що виникають із індивідуальних, цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду

у постановах від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 16 червня 2020 року у справі

№ 756/3456/19 (провадження № 14-543цс19), від 26 лютого 2020 року у справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19).

Повертаючи справу № 201/2487/20 на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08 вересня 2021 року вказала, що посилаючись на оскарження судових рішень з підстав порушення судами правил юрисдикції, скаржники не обґрунтували порушення судами правил юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібними правовідносинами. Відсутність судових рішень іншого касаційного суду свідчить про право Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду висловити правову позицію щодо спору у цій справі з застосуванням критеріїв, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у вищевказаних постановах.

Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено у статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Так, у пунктах 3 та 10 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

- справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Звертаючись до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_1 просив суд:

- визнати рішення члена правління АТ КБ «ПриватБанк» (з питань керування ризиками) ОСОБА_14 про затвердження завдань, яке оформлено протоколом затвердження КРІ керівнику напрямку «Credit Collection» ГО ОСОБА_1 на перше півріччя 2020 року від 15 січня 2020 року № Э.49.0.0.0/2-6533942 таким, що прийнято з метою переслідування викривача корупції та таким, що суперечить

статті 534 Закону № 1700-VII та скасувати це рішення;

- визнати протиправною бездіяльність голови правління

АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_13, яка полягає у нерозгляді по суті скарги на дії члена правління АТ КБ «ПриватБанк» (з питань керування ризиками) ОСОБА_14;

- визнати протиправною бездіяльність членів Наглядової ради

АТ КБ «ПриватБанк»: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яка полягає у нерозгляді по суті скарги на бездіяльність голови правління АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_13.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що позивачем заявлено вимоги, які підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки предметом перевірки у цій справі є акти (рішення) органів управління банку та їх посадових і службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, а також господарські операції банку.

Натомість апеляційний суд встановивши, що позивач не є учасником (акціонером, членом, засновником) товариства, а займає посаду керівника напрямку «Credit Collection» ГО АТ КБ «Приватбанк» та є головою комітету первинної профспілкової організації співробітників Банку, дійшов висновку про те, що спір, що виник між сторонами у цій справі, за своїм суб`єктним складом є цивільно-правовим та підлягає розгляду у суді загальної юрисдикції.

Верховний Суд погоджується із апеляційним судом та вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про належність справи до юрисдикції господарських судів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у листопаді 2019 року звернувся до НАЗК із заявою щодо можливих порушень АТ КБ «ПриватБанк» вимог абзацу першого частини третьої статті 53 Закону № 1700-VII (в редакцій чинній станом на 24 грудня 2019 року), згідно якого особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою, -посадовими особами правління Банку та з інших питань.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 534 Закону № 1700-VII «Захист трудових прав викривача», - викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

До негативних заходів також належать формально правомірні рішення і дії керівника або роботодавця, які носять вибірковий характер, зокрема, не застосовуються до інших працівників у подібних ситуаціях та/або не застосовувалися до працівника у подібних ситуаціях раніше.

Викривачу, його близьким особам, права яких порушені всупереч положенням частин першої - третьої цієї статті, гарантується поновлення їх порушених прав.

ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про скасування та визнання таким, що прийнято з метою переслідування його, як викривача корупції і суперечить статті 534 Закону № 1700-VII, рішення посадової особи АТ КБ «ПриватБанк» - члена правління АТ КБ «ПриватБанк» (з питань керування ризиками) ОСОБА_14 , оформленого протоколом затвердження КРІ керівнику напрямку «Credit Collection» ГО ОСОБА_1 на перше півріччя 2020 року від 15 січня 2020 року № Э.49.0.0.0/2-6533942, стверджував, що формально правомірне рішення посадової особи носить вибірковий характер, зокрема, не застосовувалося до нього та інших працівників Банку у подібних ситуаціях раніше.

Тобто спір у розглядуваній справі не виникає із корпоративних відносин, а є спором між роботодавцем (АТ КБ «ПриватБанк») та працівником

( ОСОБА_1 ) щодо відповідності вимогам Закону № 1700-VII рішення члена правління АТ КБ «ПриватБанк» (з питань керування ризиками) ОСОБА_14 , оформленого протоколом затвердження КРІ керівнику напрямку «Credit Collection» ГО ОСОБА_1 на перше півріччя 2020 року від 15 січня 2020 року № Э.49.0.0.0/2-6533942, та дій (бездіяльності) органів, посадових та службових осіб Банку щодо розгляду скарг позивача на спірне рішення.

При цьому, встановленню в межах розглядуваної справи підлягає зокрема наявність чи відсутність порушень спірним рішенням трудових прав ОСОБА_1 , який стверджував, що має статус викривача.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справа підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства.

Постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі № 927/693/17, від 19 червня 2018 року у справі № 757/75149/17-ц та

від 31 жовтня 2018 року у справі № 757/75148/17-ц, на які послався суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/2721/18,

від 10 лютого 2021 року у справі № 826/24892/15, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 317/2777/17, від 17 травня 2018 року у справі № 910/11188/17, від 26 червня 2019 року у справі № 174/580/16-ц та постанова Верховного Суду від 24 лютого

2020 року у справі № 447/1728/19-ц, на які посилалися заявники в касаційних скаргах, не є релевантними до правовідносин, що виникли у розглядуваній справ.

Так зокрема у справах № 757/75149/17-ц та № 757/75148/17-ц вирішувалась позовні вимоги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди до посадових осіб, які у розумінні статті 52 Закону України від 07 грудня 2000 року «Про банки і банківську діяльність»

№ 2121-III (далі - Закон № 2121-III) пов`язані із банком, що ліквідується.

У справі № 916/2721/18 вирішенню підлягав спір між роботодавцем та первинною профспілковою організацією щодо визнання недійсним окремого пункту колективного договору.

Підставами для звернення до суду із позовом у справі № 826/24862/15 стала незгода позивачів (членів територіальної громади) із рішенням органу місцевого самоврядування як номінального власника комунального майна щодо об`єктів комунального майна, направленого на реалізацію управлінських функцій у сфері розпорядження комунальним майном.

У справі № 369/10789/14-ц предметом позову є визнання укладеним депозитного договору; визнання особи вкладником банку; визнання за вкладником права на відшкодування заборгованості банком; зобов`язання банку включити до бази даних про вкладників інформацію про депозитний договір.

У справі № 317/2777/17 вирішенню підлягав спір між керівником та наглядовою радою товариства щодо порядку здійснення господарської діяльності товариства (закупівель) та інших повноважень у сфері управлінської діяльності, а у справах № 910/11188/17 та № 174/580/16-ц - спір між роботодавцем та первинною профспілковою організацією про стягнення заборгованості з відрахування коштів на культурно-масову, фізкультурну і оздоровчу роботу, фактично спрямований на врегулювання інтересів сторін трудових правовідносин, порядок вирішення якого визначено Законом № 137/98-ВР.

У справі № 927/693/17 вирішенню підлягали вимоги про зобов`язання учасників товариства здійснити перерозподіл часток у статутному капіталі такого товариства та вчинити дії щодо державної реєстрації відповідних змін.

Предметом спору у справі № 447/1728/19-ц було стягнення коштів за невиконання зобов`язань за колективним договором.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Обставини, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , в інтересах яких діє адвокат Противень Сергій Леонідович та акціонерного

товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович