Справа № 462/3356/21 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С.
Провадження № 22-ц/811/3048/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Левика Я.А., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Іванової О.О.,

з участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визначення часток у праві спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися із позовом до ОСОБА_2 , у якому просили визначити, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 належить по 1/3 частки будинку АДРЕСА_1 і по 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , за кожним, право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 та на 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, площею 0,1000 га (кадастровий номер :03:007:0051).

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що відповідач не визнає рівних часток у праві спільної сумісної власності будинку та земельної ділянки і у добровільному порядку не бажає визнати за кожним із співвласників по 1/3 частки у праві власності, а відтак вони змушені звернутися до суду.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції без будь-яких законних підстав вирішив розглядати питання самочинного будівництва.

Звертають увагу на те, що вимог про поділ об`єкту нерухомого майна вони не ставили та просили визначити їх частку у майні, яке є офіційно зареєстрованою власністю.

Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог при розгляді даної справи.

Стверджують, що нерухоме майно перебувають у спільній сумісній власності, підстав для відступлення від рівності часток сторонами не надано та не оспорюється, без визначення часток у праві спільної сумісної власності позивачі позбавлені свого права на розпорядження належного їм майном.

Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до копії реєстраційного посвідчення №1/237 від 30 травня 1996 року, жилий будинок АДРЕСА_2 , що складається з 3 житлових кімнат житловою площею 48,6 м.кв., в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 на праві особистої власності (а.с.4).

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06 червня 2017 року, копії державного акту на право приватної власності на землю від 22 жовтня 1998 року, виданого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , їм передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1000 гектарів, розташована на території АДРЕСА_2 (кадастровий номер ділянки :03:007:0051), для обслуговування житлового будинку (а.с.5,6).

Копією постанови по справі про адміністративне правопорушення №57 від 05 вересня 1996 року, складеної начальником Львівської міської інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, встановлено, що ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за порушення ст.97 КпАП України, а саме здійснення будівництва двоповерхової добудови розмірами в плані 15,3*6м до існуючого житлового будинку на АДРЕСА_2 без погодження будівництва з місцевою виконавчою владою, без погодженого проекту Головним управлінням архітектури і містобудування, без дозволу інспекції на виконання будівельних робіт, та накладено стягнення у вигляді штрафу (а.с.27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Виходячи із змісту ст. 89 ЗК України та глави 26 розділу І книги третьої ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до чинного законодавства спільна сумісна власність виникає якщо: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК, ст. 60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, (ч. 2 ст. 382 ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі (ст. 74 СК).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно норм ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року за №20, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Встановлено, що метою визначення часток є намір позивачів розпорядитися належним їм майном.

Однак, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що позивачами не заявлено вимог про поділ майна, виділ частки з спільного майна, а визначення рівності часток у спільному сумісному майні саме по собі не передбачено нормами Цивільного кодексу України та не призведе до ефективного захисту прав та інтересів учасників справи.

На обґрунтування своїх позовних вимог, позивачі подали суду реєстраційне посвідчення на будинок площею 48,6 м.кв.

Водночас, встановлено, що з часу набуття нерухомого майна, воно зазнало значних змін. Так, відповідачем зазначено, що площа житлового будинку шляхом проведення добудови збільшилася з 48,6 м.кв. до 258,6 м.кв.

Виходячи із копій матеріалів інвентаризаційної справи по АДРЕСА_2 , первісно спірний будинок складався з трьох житлових кімнат першого поверху та підвалу (а.с.42-44).

Беручи до уваги також фотокопію спірного будинку, додану до матеріалів відзиву на позов, на час розгляду справи спірний будинок є єдиною будівлею, яка має два поверхи, два входи, та площа якого змінена та збільшена (а.с.26,45,46).

Всі зміни в нерухомому майні власниками було проведено без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. Позивачами ці обставини не спростовано.

Відповідно до ст.367 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до пункту 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна «не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.» Вказане відповідає висновкам, викладеним у постанові ВС КЦС у справі № 750/4445/17 від 04 квітня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те що, оскільки на час розгляду справи будинку у такому вигляді, як зазначено у реєстраційному посвідченні, фактично не існує, суду не подано документів, які б підтверджували право власності на майно після внесення до нього змін, тому відсутні підстави для визначення часток у праві власності на будинок АДРЕСА_2 .

Щодо визначення часток у праві власності на земельну ділянку, суд зазначив наступне.

Частиною 1 ст. 86 ЗК України встановлено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно з ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Беручи до уваги принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній нерухомості, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вирішення питання про визначення часток у праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на земельну ділянку є передчасним, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 лютого 2021 року без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Левик Я.А.

Приколота Т.І.