Справа № 755/6272/19
Провадження № 2/755/2104/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Кравченко А.С.

за участю - представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_5 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 25 000 доларів США боргу за договором позики № 18/18 від 18.08.2017 р.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 17 лютого 2015 року відповідач отримав від позивача в борг грошову суму у розмірі 25 000 тисяч доларів США, про що видав відповідну розписку. Згідно з розпискою ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти до 17 лютого 2017 року. Грошові кошти були отримані відповідачем на потреби сім`ї, а саме на купівлю однокімнатної квартири. Пізніше, оскільки зазначені грошові кошти ОСОБА_2 не міг повернути своєчасно, було прийнято рішення оформити позику відповідним договором за погодженням з дружиною відповідача. Факт отримання грошових коштів підтверджується договором позики № 18/18 від 18 серпня 2017 року, письмовою згодою другого з подружжя, розпискою щодо отримання грошових коштів. В договорі позики № 18/18 від 18 серпня 2017 року зазначено, що повернення всієї суми грошових коштів повинно бути здійснено на письмову вимогу позикодавця в порядку та у строки, визначені ст. 1049 ЦК України 28 липня 2018 року. Так, позивач звернувся 22 березня 2018 року з письмовою вимогою до відповідача про повернення коштів протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги. На момент подачі позову зазначених коштів ОСОБА_2 не повернув.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем було отримано 20 травня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

25 квітня 2019 року та 30 травня 2019 року судом було постановлено ухвали про відмову у задоволенні заяв позивача про забезпечення позову.

В підготовчому судовому засіданні 30 травня 2019 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подана заява відповідача ОСОБА_2 від 29 травня 2019 року про визнання позову.

Ухвалою суду від 30 травня 2019 року залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 .

10 липня 2019 року ухвалою суду за клопотанням представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - співвідповідача - ОСОБА_3 , у зв`язку із чим прийнято уточнення до позовних вимог позивача від 10 липня 2019 року.

Відповідно до уточненої позовної заяви позивач просить суд: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 25 000 доларів США боргу за договором позики №18/18 від 18 серпня 2017 року.

31 липня 2019 року від відповідача-2, ОСОБА_3 , до суду надійшли клопотання про витребування доказів, про виклик свідків та про призначення судової почеркознавчої експертизи, а також відзив на позовну заяву з доказами на його обґрунтування, у якому проти позову про солідарне стягнення боргу заперечує та просить відмовити у його задоволенні, з огляду на таке. Дійсно, 19.02.2015 р. на підставі Договору купівлі-продажу квартири, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Джуринською Л.В., за реєстровим № 361, подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за власні кошти подружжя придбано, як спільну сумісну власність, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного Договору продаж квартири вчинено за 600 000,00 грн, що еквівалентно 22 388,00 доларів США, які покупець повністю сплатив продавцю шляхом перерахування грошових коштів зі свого рахунку на рахунок продавця. При цьому під час укладання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Договору позики № 18/08 від 18.08.2017 р. про позику 25 000 доларів США ОСОБА_3 присутньою не була, ОСОБА_5 ніколи не бачила, будь-яких договорів позики ніколи не підписувала, у зв`язку з чим стверджує, що її підпис на договорів підроблений. Коли подружжя ОСОБА_2 - ОСОБА_3 влітку 2017 року прийняли рішення про розірвання шлюбу, то відповідач-1 пообіцяв відповідачу-2 в рахунок аліментів залишити їй та дитині придбану у 2015 році квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , у свою чергу, дала ОСОБА_2 письмову власноручну згоду на наступне укладення договору позики, яку він мав намір використати, з його слів, на придбання автомобіля для себе, з метою використання у підприємницькій діяльності. Таким чином, кошти, що були взяті ОСОБА_2 у позику у ОСОБА_5 у 2017 році, не могли бути використані на придбання квартири, що відбулось у 2015 році. При цьому, якщо кошти у розмірі 25 000 доларів США і були взяті у позики ОСОБА_2 у ОСОБА_5 , то вони не використовувалися в інтересах сім`ї, оскільки подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у серпні 2017 році не проживали однією сім`єю, з 09 серпня 2017 року вони не мали спільного побуту, на той час шлюб остаточно розпався та вони не мали наміру його продовжувати, ОСОБА_3 мала стосунки з іншим чоловіком, з яким у подальшому уклала шлюбу. У долученому до позову Договорі позики № 18/08 від 18.08.2017 р. ОСОБА_3 як позичальник не вказана та не зазначено про те, що кошти беруться для придбання квартири АДРЕСА_1 . Будь-яких документів про отримання коштів за вказаним договором відповідач-2 не надавала. На думку ОСОБА_3 , наявна зловмисна домовленість, оскільки цей позов пред`явлений невдовзі після того, як вона звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. У доказах, які додані до позову на підтвердження заявлених позовних вимог, містяться численні розбіжності у датах.

06 серпня 2019 року до суду від представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_3 , у якій зазначає, що відповідач-2 власноруч поставила свій підпис на екземплярах договору позики та написала письмову згоду на укладення її чоловіком, відповідачем-1, цього договору. Жодних претензій у подальшому не мала, до правоохоронних органів з заявою про примус її до підписання документів не зверталася. Згода відповідача-2 на укладення договору позики акуратно та рівно написана на аркуші паперу, у зв`язку з чим можна стверджувати, що вона була написана за звичних обставин, без будь-якого психологічного чи фізичного тиску. Щодо зловмисної домовленості між позивачем та відповідачем-1, то вказане є припущенням, оскільки на цей час договір позики в суді не оспорювався. Не відповідає дійсності твердження відповідача-2 про те, що вона нещодавно дізналася про існування договору позики, оскільки, як зазначає, з відзиву ОСОБА_2 , поданого в межах справи про поділ майна подружжя, вона дізналася, що колишній чоловік в період шлюбу отримав позику від громадянина ОСОБА_5 . Щодо розбіжностей у датах, вважає, що відповідач-2 маніпулює фактами, оскільки їй відомо, що грошові кошти у позику були отримані 17.02.2015 р., що підтверджує розписка, у якій відповідач-1 зобов`язався повернути позичальнику кошти у розмірі 25 000 доларів США у строк до 17.02.2017 р. Оскільки своєчасно відповідач-1 не зміг повернути борг, було прийнято рішення оформити позику від 17.02.2015 р. відповідним договором за погодженням з дружиною позичальника - відповідачем-2. Вказане спростовує твердження відповідача-2 про те, що кошти отримані у позику ОСОБА_2 від ОСОБА_5 , не могли бути використані на потреби сім`ї для придбання квартири 19.02.2015 р. Головним є використання коштів на потреби сім`ї. Розбіжності в датах отримання грошових коштів «17.02.2015 р.» та «08.02.2015 р.» виникли внаслідок технічної описки при складанні позовної заяви, що жодним чином не спростовує обставини, викладені у позові.

14 серпня 2019 року відповідачем-2, ОСОБА_3 , до суду подано заперечення, у якому наполягає на відмові у задоволенні позову про стягнення солідарно з відповідачів коштів за договором позики. Написана власноруч письмова згода ОСОБА_3 була надана відповідачу-1 у 2017 році, вже після подання нею позову про розірвання шлюбу, та у вказаній згоді не зазначається, що кошти у позику беруться для придбання нерухомості або що кошти вже бралися для придбання нерухомості у 2015 році. У Договорі позики № 18/08 від 18.08.2017 р., де відповідач-2 не зазначена як позичальник, також не зазначається, що кошти беруться на придбання квартири. Придбання квартири у 2015 році відбулося шляхом перерахування коштів з рахунку покупця на рахунок продавця. Умовами Договору позики № 18/08 від 18.08.2017 р. не встановлено випадків, за якими дане зобов`язання відповідача-1 може породжувати щодо ОСОБА_3 будь-які права щодо боржника та (або) кредитора, якими є відповідач-1 та позивач у цій справі. Отже вказаний Договір не може створювати обов`язків для відповідача-2, адже кошти, що були предметом договору, не використовувалися відповідачем-1 в інтересах сім`ї і чи взагалі такі отримувалися відповідачем-2 ОСОБА_3 не відомо, оскільки їх сім`я на той момент вже розпалася, спільно вони не проживала, не вели спільного побуту, що встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.01.2018 р. по справі № 759/12158/17.

У підготовчому судовому засіданні 03 жовтня 2019 року ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, не виходячи до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та витребувано докази від Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Цього ж дня ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про призначення у цивільній справі судової почеркознавчої експертизи. Провадження по справі до отримання висновку експертизи зупинено.

13 лютого 2020 року до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов висновок експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 29304/29305/19-32/4079/4080/20-32 від 07 лютого 2020 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року поновлено провадження у цій справі, справа призначена до підготовчого судового засідання.

11 березня 2020 року до суду від Головного управління ДПС у м. Києві Державної податкової служби України надійшли відомості на виконання ухвали суду від 03 жовтня 2019 року.

Ухвалою суду від 25 червня 2020 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 759/3054/18.

Цього ж дня, ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні у порядку, передбаченому ч. 4 ст.259 Цивільного процесуального кодексу України, не виходячи до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про приєднання доказів до матеріалів справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 було задоволено та скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

04 вересня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. В судове засідання викликано сторони по справі та свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

11 лютого 2021 року представник відповідача-2, ОСОБА_3 , - ОСОБА_4 подала заяву, в якій відмовляється від виклику свідка ОСОБА_10 .

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала заявлений позов та просила його задовольнити, з підстав викладених у позові та заявах по суті справи. Додатково зазначила, що відповідач-2 не була присутньою під час укладення договору позики. Для укладення договору позивач звернувся до адвоката, який підготував текст договору, після чого позивач передав договір відповідачу-1, який передав його відповідачу-2 і та його підписала, після чого договір повернули позивачу. Безпосередньо ОСОБА_5 не спілкувався з ОСОБА_3 щодо договору позики. Щодо наданих у позику коштів, то позивач мав особисті збереження, які накопичував протягом життя, частину заощаджень він позичив. Договір позики був безоплатним, оскільки позивач та відповідач-1 дружили, працювали разом. Кошти за договором позики надавались в інтересах сім`ї на придбання квартири. Борг не повернутий. 17.02.2015 р. була складена боргова записка, відповідно до якої кошти мали бути повернуті до 17.02.2017 р. Після цього позивач звернувся до адвоката, який порекомендував йому укласти договір позики, що вони зробили у 2017 році. Потім він направив вимогу про повернення коштів. Оригінал розписки перебуває у позивача. Грошові кошти по Договору позики від 18.08.2017 р. були передані згідно з розпискою від 17.02.2015 р.

Відповідач-1 ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав та зазначив, що перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 2013 року. Перебуваючи у шлюбі, вони вирішили придбати квартиру, тому він звернувся до товариша, якого знав приблизно з 2007 року, щоб позичити кошти на придбання квартири, від якого отримав кошти у борг по розписці. У подальшому кошти він не повернув. Через 2,6 роки позивач попросив укласти договір позики, що вони і зробили. У межах розгляду справи про поділ майна подружжя на квартиру накладено арешт, тому немає можливості її реалізувати та повернути борг. Квартиру по вулиці Чорнобильській обирала ОСОБА_3 разом з мамою та вказана квартира, разом із витратами на ремонт, обійшлася приблизно у 33-34 тис. доларів США. Продавцю квартири відповідач-1 передав 29 900 доларів США. На придбання квартири подружжя мало власні заощадження приблизно 10 000 доларів США. Раніше ОСОБА_2 вже позичав у позивача гроші. 17.02.2017 р. вдома у позивача, точної адреси не пам`ятає, відповідач-1 написав розписку та безпосередньо отримав кошти. Позивач та відповідач-1 домовились, що кошти надана у борг на два роки, однак почалася війна, курс виріс. У ОСОБА_3 була квартира на ОСОБА_13 , яку хотіли продати та віддати борг ОСОБА_5 . Подружжя проживало у трикімнатній квартирі та планували, що туди переїде жити мати відповідача-2, однак вона цього не хотіла. Жодної суми в рахунок боргу відповідач-1 не повернув через скрутне матеріальне становище. На підписанні письмового договору позики наполягав ОСОБА_5 , який хотів щоб його також підписала відповідач-2. У подружжя в цей час розпочалися конфлікти. ОСОБА_3 погодилася на договір та підписала його. Договір та згода були надруковані, відповідач-1 вдень привіз їх на автомобілі на роботу, а дружина вийшла та підписала. 07.08.2017 р. подружжя повернулося з Турції та мали нормальні стосунки. З 08 на 09 серпня 2017 року ОСОБА_3 не прийшла додому ночувати, посилаючись на день народження колеги, та з цього часу у подружжя почали псуватися стосунки. Відповідач-1 переїхав до батьків. З вересня 2017 року подружжя разом не проживає. Ще до поїздки в Туреччину відповідач-1 говорив дружині про намір підписати договір позики. За домовленістю борг треба повернути однією сумою, однак відповідач-1 не може її назбирати. Між подружжям була розмова, що вони продадуть квартиру та повернуть ОСОБА_5 25 тис. доларів США, а решту суми поділять порівну. Деякий час квартиру здавали в оренду, до грудня 2017 року всі кошти від оренди відповідач-2 забирала собі, згодом там проживав товариш відповідача-1 та сам ОСОБА_2 .

Відповідач-2 ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила проти позову та підтвердила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 2013 року. На придбання квартири подружжя мало власні заощадження у сумі 20 тис. доларів США та 10 тис. доларів США вони позичили у матері ОСОБА_3 . Заощадження були накопичені, оскільки відповідач-2 не була у відпустці по догляду за дитиною, мала свою квартиру, яку здавала в оренду, також їм фінансово допомагав її батько. 31.07.2017 р. подружжя повернулося з відпочинку у Туреччини, а у серпні 2017 року вони розійшлися, оскільки під час відпочинку вона зрозуміла, що вони чужі один одному. З 09 серпня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перестали проживати разом, згодом він забрав свої речі, а її нинішній чоловік переїхав до неї. Відповідач-2 за рахунок власних коштів повернула матері 1 000 доларів США. З позовом про розірвання шлюбу вона звернулася у липні 2017 року. На той час відповідач-1 вже був звільнений, перебував на біржі, кошти від оренди квартири забирав собі. Якщо позивач від початку знав, що кошти у позику подружжя брало разом, то ОСОБА_3 мала бути відразу залучена співвідповідачем. Вважає, що ОСОБА_2 , якщо і позичав кошти у позивача, то витратив їх на купівлю квартири, яку оформив на свого батька. Коли відповідач-2 18 серпня 2017 року надавала колишньому чоловіку згоду на укладання договору, він зазначав, що залишився без роботи, хоче придбати рефрижератор для роботи, а вона має нову сім`ю, квартира залишиться їй в рахунок аліментів. Шантажуючи дитиною, ОСОБА_2 вимагав ОСОБА_3 надати згоду на укладання договору. Відповідач-2 не була присутньою у 2015 році при складанні ОСОБА_2 розписки, про ОСОБА_5 взагалі ніколи не чула від колишнього чоловіка та вперше побачила позивача у судовому засіданні по цій справі. Договір позики відповідач-2 не підписувала.

У судовому засіданні представник відповідача-2 ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у відзиві. Зазначила, що у серпні 2017 року сім`ї ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вже не було, оскільки подружжя не проживало разом, не мали спільного бюджету не вели спільне господарство. Чи брав у серпні 2017 року ОСОБА_2 кошти у борг у ОСОБА_5 невідомо, оскільки доказів щодо цього немає, відповідно відсутні і підстави для солідарної відповідальності. І позивач, і відповідач-1 підтвердили той факт, що ОСОБА_3 не була присутньою під час підписання Договору позики 18.08.2017 р.

Допитаний у якості свідка позивач, ОСОБА_5 , у судовому засіданні показав, що знайомий з відповідачем-1, ОСОБА_2 багато років, оскільки працював з ним. ОСОБА_3 він особисто не знав, однак його керівником на роботі був батько відповідача-2. ОСОБА_5 працював з ОСОБА_2 до його звільнення у 2013 році, а у 2014 році звільнився і сам позивач. У 2015 році, за попередньою домовленістю, безоплатно, без відсотків, на 2 роки ОСОБА_5 позичив 25 000 доларів США ОСОБА_2 , про що той склав розписку, де зазначив, що позика потрібна на придбання квартири для сім`ї. Передача коштів відбувалась у квартирі ОСОБА_5 , 25 000 доларів США купюрами по 100 доларів США. ОСОБА_5 мав заощадження, гроші на позику були його не останніми коштами, оскільки він працював автослюсарем з 1995 року та заробив, заощаджував. У 2010 році ОСОБА_5 і собі купив квартиру, а відповідач-1 позичав йому для цього кошти, однак скільки саме не пам`ятає. Протягом двох років відповідач-1 гроші не повернув, казав, що у них чи у дружини була квартира і вони вирішили ту продати, після чого повернуть кошти. Коли пройшло майже два роки, у серпні 2017 року ОСОБА_5 звернувся за порадою до юриста, той склав договір позики та згоду від дружини. ОСОБА_5 зателефонував відповідачу-1, той приїхав приблизно о 10:00 год. до нього до дому, забрав для підписання документи, що склав юрист та назву яких він не пам`ятає, потім відповідач-1 повернув їх підписаними. Як саме ОСОБА_3 підписувала документи ОСОБА_5 не бачив. ОСОБА_5 хотів, щоб все було законно, щоб ОСОБА_2 з дружиною зрозуміли, що позику потрібно повернути. У 2017 році кошти за договором позики не передавались, вони були передані у 2015 році за розпискою. Час проходив, однак ОСОБА_2 не повертав суму позики, просив іще відстрочити. За порадою юриста Рибицький І.І. направив ОСОБА_2 лист від 22.03.2018 р. щодо повернення коштів, який він отримав, однак кошти не повернув. Борг не повернутий зовсім. ОСОБА_5 показав, що оригінал розписки зберігається у нього вдома, а де знаходиться оригінал згоди ОСОБА_14 - йому не відомо. При зверненні до суду із цим позовом позивач-1 не мав даних ОСОБА_3 , тому пред`явив позов до ОСОБА_2 , який взяв у нього в борг.

Допитаний у якості свідка відповідач-1, ОСОБА_2 , у судовому засіданні показав, що 17 лютого 2015 року він взяв у борг на два роки у ОСОБА_5 25 000 доларів США для купівлі квартири по АДРЕСА_2 . Протягом двох років позичені гроші не повернув, протягом цього часу з ОСОБА_5 питання повернення боргу не обговорювали. Потім ОСОБА_5 наполягав на підписанні договору позики. Договір склав знайомий юрист та його підписали 18.08.2017 р. Договір підписали у двох екземплярах, один з яких зберігається у ОСОБА_2 , а другий примірник зі згодою ОСОБА_3 на договір зберігається у ОСОБА_5 . Договір у 2017 році готували не ОСОБА_5 та не ОСОБА_2 , тому він не звернув увагу на те, що у ньому не йдеться про розписку 2015 року та про купівлю квартири. ОСОБА_2 гроші за позикою зовсім не повернув, оскільки вважає, що повертати їх частинами, по 100-200 доларів, не є виходом. ОСОБА_2 вважає, що 18 серпня 2017 року у нього з ОСОБА_3 була сім`я, дитина була у його батьків.

Допитана у якості свідка відповідач-2, ОСОБА_3 , у судовому засіданні показала, що позивача, ОСОБА_5 , вперше вона побачила у судовому засіданні. У лютому 2015 року подружжя ОСОБА_2 - ОСОБА_3 придбали квартиру по вул. Чорнобильській за рахунок власних коштів у сумі 20 000 доларів США та іще 10 000 доларів США дала її мати. Батько ОСОБА_3 також допомагав фінансово. У борг ні у кого грошей на квартиру не брали, а про розписку 2015 року ОСОБА_3 дізналася з цього позову, про який їй стало відомо з інформації на сайті. ОСОБА_3 не підписувала договір позики від 18 серпня 2017 року. Згода на укладання договору 18 серпня 2017 року написана нею власноручно, однак ОСОБА_2 не повідомляв їй про боргові зобов`язання до 2017 року, у тому числі і про борг перед ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показав, що ОСОБА_3 є його дружиною та на початок серпня 2017 року вони вже мали стосунки. Коли колишній чоловік дружини виїхав з квартири, то забрав і свої, і чужі речі. Коли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 іще перебували у шлюбі, то він просив згоду у дружини на придбання машини, яку списували на роботі, а він хотів її купити. У серпні 2017 року ОСОБА_2 приїхав на роботу до ОСОБА_3 , та просив написати згоду на позику, при цьому маніпулював дитиною, казав, що не буде втручатися у їх життя, надасть згоду на розлучення. У ОСОБА_11 та ОСОБА_3 дні народження поруч, вони домовлялися їх разом святкувати, разом працювали та їздили на роботу. Коли ОСОБА_2 приїхав на роботу, то ОСОБА_3 сказала, що вийде та поспілкується з ним, оскільки є дитина та потрібно вирішити питання. Вона сказала, що ОСОБА_2 потрібні 25 тисяч доларів США на придбання автомобіля, та вона написала згоду на машину. Щодо квартири, то ОСОБА_3 запропонувала колишньому чоловіку переписати свою частину квартири на дитину, як аліменти, та він на це погодився, але потім не склалося.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що є матір`ю відповідача-2, ОСОБА_3 . Про ОСОБА_5 свідок вперше почула тут у суді, раніше не знала про нього. Свідок позичила 10 000 доларів США на купівлю квартири, ці кошти їй потім віддавали. Станом на 18 серпня 2017 року ОСОБА_2 не проживав разом з ОСОБА_3 , оскільки з`їхав на початку серпня, забрав свої речі. У серпні 2017 року ОСОБА_3 вже проживала з іншим чоловіком, ОСОБА_11 . Стосунки подружжя ОСОБА_2 - ОСОБА_3 погіршилися після народження доньки. Свідок вважає, що у 2015 році ОСОБА_2 не брав позики у ОСОБА_5 , оскільки на той час ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживала у неї, ніяких розмов про це не було. На придбання квартири вони мали власні кошти за рахунок накопичених, весільних, коштів від здачі в оренду квартири ОСОБА_3 , решту - 10 000 доларів США дала ОСОБА_12 . Щодо обставин написання ОСОБА_3 згоди на укладання договору, то вони відомі свідку зі слів дочки - ОСОБА_3 .

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, 18 серпня 2017 року ОСОБА_5 , позикодавець, та ОСОБА_2 , позичальник, уклали Договір позики № 18/08, відповідно умов п. 1 якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 25 000 доларів США.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У п. 2 Договору сторони домовилися про те, що договір позики є безпроцентним; повернення всієї суми грошових коштів повинно бути здійснено на письмову вимогу позикодавця, в порядку та у строки визначені, ст. 1049 ЦК України; підтвердженням повернення суми позики є власноручна розписка чи інший борговий документ.

Відповідно до п. 8 Договору сторони підтверджують, що передачу повної суми грошових коштів, визначеної цим договором, було здійснено до підписання цього договору.

Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором.

Відповідно до п. 6 Договору позичальник підтверджує позикодавцеві та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що його дружина ОСОБА_3 , дала згоду на отримання у позику зазначеної у цьому договорі грошової суми, шляхом укладення та підписання відповідної заяви, яка зберігається у позикодавця.

Договір позики № 18/08 від 18 серпня 2017 року підписаний позикодавцем, ОСОБА_5 , та позичальником, ОСОБА_2 . Крім того, на договорі міститься застереження про те, що 18 серпня 2017 року з умовами, юридичною суттю та змістом Договору ознайомлена ОСОБА_3 , що підтверджує її підпис на договорі.

Відповідно до Згоди на укладання договору від 18 серпня 2017 року ОСОБА_3 на виконання вимог ст. 65 Сімейного кодексу України дає згоду на укладання її чоловіком - ОСОБА_2 договору позики, за яким він від громадянина ОСОБА_5 отримує у позику грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США. ОСОБА_3 стверджує, що цей договір позики укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та стверджує, що укладення цього договору відповідає їх спільному волевиявленню, будь-які заперечення у неї відсутні.

За вимог ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормою ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України).

Норма ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, якщо один з подружжя отримує у власність майно (грошові кошти) внаслідок укладення кредитного договору, договору позики тощо, у другого з подружжя за певних умов може виникати зобов`язання щодо повернення таких грошових коштів разом із чоловіком/дружиною, який (яка) уклали вказані договори (солідарний боржник), окрім цього, наявність боргових зобов`язань подружжя враховується під час поділу майна в судовому порядку.

Відповідно до вимоги від 22 березня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_2 з проханням протягом 30 днів від отримання даної вимоги сплатити суму боргу у розмірі 25 000 доларів США, яка 08 лютого 2015 року була отримана від ОСОБА_5 ОСОБА_2 в борг для потреб сім`ї, а саме для купівлі квартири, що сторони підтвердили уклавши договір позики № 18/08 від 18 серпня 2017 року до якого була написана власноруч ОСОБА_2 розписка про отримання зазначених коштів.

Згідно з розпискою від 17 лютого 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 в борг на нужди своєї сім`ї, а саме на купівлю однокімнатної квартири, грошові кошти в сумі 25 000 доларів США та обіцяє повернути їх до 17 лютого 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповіді до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Приписами ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року по справі № 759/12158/17 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений 08.06.2013 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 914 - розірвано.

Рішення суду набрало законної сили.

За вимог ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вказаного судового рішення, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 як на підставу розірвання шлюбу послалася на те, що з серпня 2017 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. Відповідач у судовому засіданні надав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Критеріями, які дають змогу надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, уможливлює надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Отже, ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: 1) чи укладено договір під час шлюбу; 2) чи укладений договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; 3) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконання щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, суд доходить висновку про те, що матеріали справи не містять достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту передання ОСОБА_5 коштів у сумі 25 000 доларів США ОСОБА_2 за Договором позики № 18/08 від 18 серпня 2017 року. Водночас Договір позики не містить жодних посилань на те, що факт передання коштів за цим договором у борг підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 17 лютого 2015 року, як і не містить даних про те, що кошти за договором позики надані у борг на придбання подружжям ОСОБА_2 - ОСОБА_3 квартири. При цьому, відповідна розписка ОСОБА_2 від 17 лютого 2015 року, що була складена ним власноручно, його дружиною - ОСОБА_3 не підписана, будь-які відомості про те, що остання ознайомлена з її змістом, сумою коштів, їх цільовим призначенням, на розписці відсутні. Крім того, судом враховується, що Згода ОСОБА_3 на укладання договору, надана нею ОСОБА_2 під час перебування ними у шлюбі, не містить даних про те, що така згода надається саме на укладення договору позики № 18/08 від 18 серпня 2017 року.

Разом із тим, суд критично ставиться до тверджень відповідача-2, ОСОБА_3 , про те, що вона не підписувала Договору позики № 18/08 від 18 серпня 2017 року, оскільки це спростовується даними висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 29304/29305/19-32/4079/4080/20-32 від 07 лютого 2020 року. У висновку встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 , що містяться зліва від рукописного запису « ОСОБА_3 » на першому аркуші та зліва від друкованого запису « ОСОБА_3 » на другому аркуші договору позики № 18/08 від 18.08.2017, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Рукописні записи: « ОСОБА_3 » та «18 серпня», що містяться відповідно у нижній правій частині першого аркуша та у нижній лівій частині другого аркуша договору позики № 18/08 від 18.08.2017, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , виконані ОСОБА_3 . Підписи імені від імені ОСОБА_3 , що містяться зліва від рукописного запису « ОСОБА_3 » на першому аркуші та зліва від друкованого запису « ОСОБА_3 » на другому аркуші договору позики № 18/08 від 18.08.2017, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , виконані ОСОБА_3 .

Судом враховуються покази ОСОБА_3 , надані нею у якості свідка, які підтверджуються показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те, що з серпня 2017 року подружжя ОСОБА_2 - ОСОБА_3 разом не проживали, не мали спільного бюджету та не вели спільного господарства, що також відповідає змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2018 року, яким шлюб був розірваний.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з них солідарно на користь ОСОБА_5 25 000 доларів США боргу за договором позики № 18/18 від 18.08.2017 р., з огляду на недоведеність обставин, викладених у позові, належними, достовірними та допустимими доказами, оскільки факт отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_5 коштів у сумі 25 000 доларів США за Договором позики від 18 серпня 2017 року будь-якими доказами не підтверджений. Також матеріали справи не містять і доказів того, що ОСОБА_3 була обізнаною про отримання її чоловіком на той час, ОСОБА_2 , коштів за розпискою від 17 лютого 2015 року, а також щодо надання нею згоди на вчинення другим з подружжя такого правочину.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 36, 60, 61 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 15-16, 368, 525-527, 530, 610-612, 625-627, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 102, 133, 137, 141, 158, 209, 210, 247, 263, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст судового рішення складений 22 лютого 2021 року.

Суддя: