Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 330/2460/20

2/330/69/2021

"03" лютого 2021 р. Якимівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Нестеренко Т.В.,

за участю секретаря Корнієнко М.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Крамарчука Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий Якимівським РВ УМВС України в Запорізькій області від 28.02.2007 року), яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_3 , виданий Жовтневим РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 30.01.2012 року, ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка діє на підставі довіреності виданої 07.10.2020 року №1775 приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А. звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 07.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А. за реєстровим №1773, на праві приватної власності належить житловий будинок та земельна ділянка для обслуговування цього будинку та господарських будівель, загальною площею 0,2032 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . До моменту придбання житлового приміщення у ньому були зареєстровані особи, однією з яких була ОСОБА_2 .. ОСОБА_3 належним чином виконала всі узгоджені стороною за договором купівлі-продажу істотні умови і свої зобов`язання, в тому числі і щодо повної оплати продавцю гр. ОСОБА_4 узгодженої вартості будинку. Відповідно до пункту 4.1 зазначеного договору Продавець та інші особи зобов`язані звільнити вищевказаний будинок до 12. 10.2020 року і знятись з реєстраційного обліку до цього строку. Однак, до цього часу Відповідач зареєстрований та проживає у вказаному житловому будинку і добровільно виселятися та зніматися із реєстраційного обліку не бажає, що порушує права Позивача, як власника будинку. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи та зареєстрованих осіб за вказаною наданих виконавчим комітетом Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області від 12.10.2020р. №1375 та №1376, за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована Відповідач.07.10.2020 р. Власник з чоловіком усно звернувся до Відповідача з вимогою щодо зняття у триденний термін з реєстраційного обліку, передачі Позивачу наявних у Відповідачів ключів від будинку, а також звільнення будинку від особистих речей Відповідача. Проте на усні прохання Власника щодо звільнення його приміщення та зняття з реєстрації Відповідач ніяким чином не відреагував.Такі дії Відповідача порушують права Власника як власника вказаного будинку. Окрім того, Власник має намір зносити старі приміщення, на місці яких збудує нові.Будь-яких усних чи письмових домовленостей між Відповідачем та Власником стосовно проживанні Відповідача у вказаному житловому будинку - не існує. Вказаний Відповідач не є членом сім`ї Власника чи його родичем.Договір купівлі-продажу житлового будинку від 07.10.2020 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , є дійсним, його не змінено, не скасовані та не визнано в судовому порядку недійсним. На підставі викладеного представник позивача просила суд визнати ОСОБА_2 - такою, що втратила право користування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та судові витрати по справі покласти на відповідача.

Представник відповідача, адвокат Крамарчук Р.С. на адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі з наступних підстав: за адресою АДРЕСА_3 відповідачка постійно проживає з лютого 2008 року, одружившись у подальшому з ОСОБА_5 .. Станом на лютий 2008 року власником будинку була ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14.10.2004 року державним нотаріусом Якимівської державної нотаріальної контори Тимченком Є.С.. Дана обставина підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07.10.2020 року, копія якого долучена до позовної заяви, та вказує на те, що до будинку ОСОБА_2 вселилась як член сім`ї наймача за згодою власника будинку. Таким чином, ОСОБА_2 проживає у спірному будинку на законних підставах більше десяти років. Також зазначив, що продавець, який діяв в особі представника ОСОБА_1 приховав ту обставину, що третя особа має особа має право користування житловим будинком, може бути підставою для пред`явлення позову до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу, а не пред`явлення позову до ОСОБА_7 .. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву та просила її задовольнити, зазначивши, що відповідач знала, що будинок перебуває на продажі вже протягом десяти років та за усною домовленістю обіцяла знятися з реєстрації, як тільки будинок буде продано. Відповідач має дорослого сина, який проживає у м.Запоріжжі разом з невісткою, будинок своїх батьків в с.Охримівка, Якимівського району Запорізької області, тому після продажу добровільно виїхала із житлового будинку, власником якого вона не була. Також зазначила, що після виїзду з будинку у добровільному порядку, до відділу поліції від неї не надходило звернень щодо виселення її примусово, чи здійснення у відношенні неї неправомірних дій зі сторони нових власників майна, що підтверджується довідкою.

У судовому засіданні відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Крім того, відповідач у судовому засіданні пояснила, що вона з`їхала з будинку не у добровільному порядку, оскільки стороною позивача їй були надані правовстановлюючі документи та у грубій формі було повідомлено про те, що їй необхідно виїхати з будинку. Зазначила, що власником будинку вона не є, та їй було відомо про те, що будинок перебуває на продажі. Колишня власниця будинку, яка є сестрою її померлого чоловіка, пообіцяла їй, що після продажу будинку вона не залишиться на вулиці. Пояснила, що їй немає де жити і на даний час вона проживає на базі відпочинку «Дружба», де їй дозволили пожити деякий час, поки не вирішиться конфлікт.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу від 07.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Уколовим С.А. за реєстровим №1773, на праві приватної власності належить житловий будинок та земельна ділянка для обслуговування цього будинку та господарських будівель, загальною площею 0,2032 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2020 року №227195647, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_3 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.10.2020 року №227194933, земельна ділянка, площею 0,2032 га, кадастровий номер :04:001:0027 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 , яка є позивачем.

Відповідно до довідки ВК Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області №1375 від 12.10.2020 року, ОСОБА_2 , відповідач по справі, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком власниці нерухомого майна ОСОБА_3 .. Зазначив, що вони з дружиною придбали майно, де була зареєстрована ОСОБА_2 , про що їм було відомо. До моменту купівлі-продажу зазначеного майна, ОСОБА_2 в усному порядку погодилася знятися з реєстрації та звільнити будинок. Після надання їй правовстановлюючих документів для ознайомлення, їй було запропоновано звільнити будинок протягом двох тижнів. Проте, через два тижні вона не виїхала, повідомила, що їй необхідний додатковий час. Коли свідок приїхав до будинку ще через два тижні, всі замки були замінені. Але через деякий час свідок зустрівся у місті Запоріжжі з сином ОСОБА_2 , який передав ключі від будинку, відповідач ОСОБА_2 виїхала з будинку добровільно, ніхто їй не погрожував.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що він живе у сусідньому будинку за адресою АДРЕСА_4 . Коли приїжджав знайомитися з сусідами на свою ділянку, бачив як ОСОБА_2 ходила по двору та збирала речі. Щодо примусового виселення ОСОБА_2 йому не відомо.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що він проживає у сусідньому будинку. Повідомив, що він бачив як ОСОБА_2 виїжджала з будинку, зазначив, що виїжджала вона протягом тижня та ніхто їй не здійснював перешкод у цьому. Повідомив, що виїхала вона до 14 жовтня 2020 року, переїхала на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » до своєї сестри, яка працює охоронником, де на даний час і проживає.

Cуд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків та врахувавши позиції сторін приходить до наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Тобто позивач ОСОБА_3 є власником майна за адресою по АДРЕСА_3 та їй належить права володіння, права користування та права розпорядження на зазначене майно, де б не проживав власник і де б не знаходилося його майно, вона володіє усією сукупністю прав володіння.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже право члена сім`ї власника квартири чи інших зареєстрованих в ній за згодою власника осіб, щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.4.1. Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.10.2020 року року, продавець та інші особи зобов`язані звільнити вище вказаний будинок і знятись з реєстраційного обліку до 12.10.2020 року. Відповідач ОСОБА_2 , відповідно договору добровільно звільнила вище вказаний будинок, але з реєстраційного обліку не знялась.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим, на переконання суду, оскільки способом використання майна позивача відповідачем є проживання у ньому, суд дійшов переконання, що до вказаних правовідносин необхідно також застосовувати норми Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до частин першої, другоїстатті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відтак, з аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України випливає, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності, оскільки набула це право у встановленому законом порядку та яке ніким не оспорене. Відповідач ОСОБА_2 є особою, яка не є і не була членом сім`ї позивача ОСОБА_3 , тому посилання відповідача та її представника на той факт, що позивач ОСОБА_3 має у володінні інше нерухоме майно та житловий будинок АДРЕСА_3 не є необхідним для її проживання, є безпідставними.

В п.33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим житлом. Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Відповідно достатті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, враховуючи, що право зареєстрованих в будинку за згодою власника осіб, щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло, даних про те, що відповідач фактично проживає за адресою вищезазначеного будинку матеріали справи не містять, оскільки відповідач добровільно виїхала із зазначеного будинку, що підтверджується поясненнями свідків та матеріалами справи, та оскільки зобов`язання щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку передбачено умовами договору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки вбачаються визначені законом підстави для усунення позивачеві, як власникові квартири, перешкод у здійсненні нею права власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належного ОСОБА_3 житлового будинку.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір по 840 грн. 80 коп..

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 , ст. ст. 317, 319, 391,405 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.150, 156 ЖК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_11 , яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 840 грн. 80 коп. судових витрат щодо оплати судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Т.В. Нестеренко