справа № 757/8829/19
головуючий у суді І інстанції Писанець В.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Телеканал «ІНФОРМАЦІЯ_1», про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, мотивуючи свої вимоги тим, що під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в програмі «Деталі», яке транслювалось ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14:16 год. та яке було опубліковано в мережі Інтернет на веб сайті « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в розділі «Новини», народним депутатом України ОСОБА_2 було поширено наступну інформацію, яка стосується позивача:

- «Для мене як для політика і як для громадянина країни було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю ОСОБА_1 »;

- «Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 »;

- « Ті докази і ті статті, по яких прокуратура звинувачувала злочинця ОСОБА_1 , мають бути доведені, вони є обґрунтованими і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини вчинені злочинцем ОСОБА_1 ».

Позивач вважав, що поширення інформації, що його стосувалась, відбулась шляхом її повідомлення під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та опублікування її в мережі Інтернет на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_4 », а відтак, ця інформація на його думку була поширена серед широкого кола осіб, а тому відповідач порушила права, свободи і законні інтереси позивача, а також основні принципи інформаційних відносин, оскільки повідомила інформацію про позивача, яка на його думку не відповідає дійсності, з огляду на відсутність вироку суду, що набрав законної сили, яким була встановлена вина позивача у вчиненні злочину.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 7 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Телеканал «ІНФОРМАЦІЯ_1», про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Осколков І.Л. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що повідомлення негативних відомостей про фізичну або юридичну особу не підпадає під поняття недостовірна інформація, а є лише критикою цієї діяльності.

Звертає увагу суду на те, що листом Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України № 69аз/27/04/3-2019 від 22 квітня 2019 року було надано відповідь на адвокатський запит, у якому зазначається про те, що обвинувальні вироки, що набрали законної сили, якими встановлено винуватість ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, відсутні, отже поширена інформація відповідачем є недостовірною.

Наголошує на тому, що поширивши вищевказану недостовірну інформацію, відповідач порушила права, свободи і законні інтереси позивача, принци призумпції невинуватості, а також основні принципи інформаційних відносин, оскільки повідомила інформацію про позивача, яка не відповідає дійсності, так як на момент поширення інформації був відсутній вирок суду, що набрав законної сили, яким була б встановлена вина позивача у вчиненні злочину.

Вказує, що подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 8 травня 2019 року у справі 3761/37180/17.

Зазначає, що поширена недостовірна інформація, яка стосується позивача, є негативною, оскільки створює хибну негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, як особи, яка вчинила злочин, та вина якої встановлена вироком, що набрав законної сили, що на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Отже, судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Вважає, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати жодним чином не підпадає під наведене у ст. 30 ЗУ «Про інформацію» визначення та є твердженням, оскільки такі висловлювання, як «злочинець ОСОБА_1 », «державна зрада екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 », «злочини вчинені злочинцем ОСОБА_1 » не є критикою та оцінкою дій позивач. Ці висловлювання містять фактичні дані, які можна перевірити, оскільки вказують на факт вчинення позивачем злочинів за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили.

Звертає увагу суду на те, що у висловлюваннях відсутні мовно-стилістичні засоби (вживанню гіпербол, алегорій, сатири), а також спеціальні вставні конструкції та прислівника (напр., мені здасться, на мою думку, я вважаю), що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного і вказують на те, що висловлюване загалом є суб`єктивною думкою та поглядом автора тексту на події, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувалось або відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваних подій і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам.

Вказує, що незрозумілим є посилання суду щодо можливості «власного тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку». Однак, яким чином можна надати оцінку тому, чи є особа злочинцем чи ні, чи вчиняла вона державну зраду чи ні. Винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення встановлюється лише обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, а не будь-якою особою.

Наголошує на тому, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме ст. 30 ЗУ «Про інформації», що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, щопід поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норму матеріального права, а саме ст. 277 ЦК України, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд, як на підставу для залишення позову без задоволення, посилається на ч. 2 ст. 302 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Однак, з вказаної норми вбачається, що поширена відповідачем інформація не носить характеру офіційної, оскільки в ній відсутнє посилання на офіційне джерело, а тому, відповідач не виконала вимог законодавства і поширила інформацію щодо позивача без перевірки її достовірності. Отже, судом було неправильно застосовано норму матеріального права, а саме ст. 302 ЦК України, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Зазначає, що як на достовірність поширеної відповідачем інформації, суд першої інстанції зазначає: «Також, судом враховано, що ухвалою Київського апеляційного суду від 2 жовтня 2020 року, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року, яким ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину в передбачених ч. 1 cт. 111, ч. 5 cт. 27 ч. 2 cт. 437 КК України та виправдано за ч. 5 cт. 27 ч. 3 cт. 110 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, залишено без змін».

Звертає увагу суду, що вказана ухвала Київського апеляційного суду була винесена 2 жовтня 2020 року, тобто вирок Оболонського районного суду м. Києва набрав законної сили лише 2 жовтня 2020 року, тоді як інформація про вчинення позивачем злочинів була поширена відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2. Отже, на момент поширення інформації був відсутній вирок суду, що набрав законної сили, яким була б встановлена вина позивача у вчиненні злочину. Тобто відповідачем було донесено до суспільства інформацію про обставини, яких не існувало взагалі.

Вказує, що результати оскарження вироку Оболонського районного суду м. Києва не могли бути встановлені й відомі ані відповідачу ані будь-якій іншій особі.

17 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Дитинко О.В., яка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 нібито поширила недостовірну інформацію про позивача ОСОБА_1 , яка порушує його особисті немайнові права і підлягає спростуванню.

Звертає увагу апеляційного суду, що ОСОБА_2 в інтерв`ю ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідь на питання ведучих телеканалу «ІНФОРМАЦІЯ_1» не поширювала жодної недостовірної інформації, яка б порушила будь-які права позивача, а висловила власну думку щодо конкретного факту - винесеного Українським судом обвинувального вироку відносно ОСОБА_1 , тобто поширила оціночні судження, які не підлягають спростуванню.

Вказує, що ОСОБА_2 повідомила в своєму інтерв`ю про намір Генеральної прокуратури України подати апеляцію на зазначений вирок, що повністю відповідає дійсності та не порушує будь-яких прав позивача.

Зазначає, що предметом позову є вимога визнати недостовірними наступні фрагменти інтерв`ю ОСОБА_2 :

«...такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю ОСОБА_1 »;

« Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 »;

« Ті докази і ті статті, по яких прокуратура звинувачувала злочинця ОСОБА_1 мають бути доведені, вони є обґрунтованими і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини, вчинені злочинцем ОСОБА_1 ».

Зазначає, що зазначені висловлювання ОСОБА_2 «вирвані» позивачем з контексту інтерв`ю (є неповними фрагментами речень), а повний текст її заяв у відповідь на питання журналіста звучить наступним чином:

1) «Для мене, як для політика і для громадянина України, було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю ОСОБА_1 »;

2) «Всі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 »;

3) «Генеральна прокуратура вже заявила про те, що вона не згодна з вироком, вона буде подавати апеляцію, додатково доводити суду про те, що ті докази і ті статті, за якими прокуратура обвинувачувала злочинця ОСОБА_1 , мають бути доведені, вони є обґрунтованими, і доводити вже в апеляційній інстанції й інші злочини, вчинені злочинцем ОСОБА_1 »?

Звертає увагу суду, що вказані висловлювання ОСОБА_2 поширила у відповідь на питання ведучих телеканалу «ІНФОРМАЦІЯ_1» про її оцінку прийнятого 24 січня 2019 року Оболонським районним судом м. Києва обвинувального вироку відносно ОСОБА_1 , яким того було визнано винним у державній зраді (ст. 437 КК України) та в пособництві у веденні агресивної війни (ст. 437 КК України).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Осколков І.Л. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Дитинко О.В. просила апеляційну залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ТОВ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНФОРМАЦІЯ_1» у судове засідання не з`явилось.

29 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від Генерального директора ТОВ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНФОРМАЦІЯ_1» - ОСОБА_7 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника третьої особи з таких міркувань.

Як вбачається із матеріалів справи третя особа ТОВ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНФОРМАЦІЯ_1» була належним чином та завчасно повідомлена шляхом направлення судової повістки на електронну адресу 28 жовтня 2021 року (а.с. 43-44), тобто більше ніж за два тижні до дня розгляду справи.

Також, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи (ч.1 ст.371 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи, а вказані у його клопотанні про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст.3,28 Конституції України честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із цим, у відповідності до ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (Стаття 297 ЦК України).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Судом встановлено, що під час інтерв`ю в прямому ефірі на телеканалі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в програмі «Деталі», яке транслювалось ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14:16 год. та яке було опубліковано в мережі Інтернет на веб сайті « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в розділі «Новини», народним депутатом України ОСОБА_2 було поширено наступну інформацію, яка стосується позивача:

- «Для мене як для політика і як для громадянина країни було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю ОСОБА_1 »;

- «Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 »;

- « Ті докази і ті статті по яких прокуратура звинувачувала злочинця ОСОБА_1 мають бути доведені, вони є обґрунтованими і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини вчинені злочинцем ОСОБА_1 ».

Отже обставина поширення у засобах ЗМІ відповідачкою інформації, яка безпосередньо стосується позивача, встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Позивач вважав, що інформація розповсюджена відповідачем є недостовірною та принижує честь, гідність та ділову репутацію.

У позовній заяві та доводах апеляційної скарги позивач акцентував увагу на тому, що на момент поширення інформації був відсутній вирок суду, що набрав законної сили, яким була б встановлена вина позивача у вчиненні злочину. Тобто відповідачем було донесено до суспільства інформацію про обставини, яких не існувало взагалі. Результати оскарження вироку не могли бути встановлені й відомі ні відповідачу, ні будь-якій іншій особі. тому суд має керуватись саме тими обставинами, які існували на момент пред`явлення позову.

Ураховуючи наведене, позивач стверджує, що своїми діями відповідач охарактеризував позивача як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей. Така позиція, на думку позивача порочить його честь, гідність та ділову репутацію, порушує його особисті немайнові права, до яких Конституцією України передбачено обов`язок ставитись з повагою, обґрунтовується тим, що жодній нормальній цивілізованій людині неприємно чути (дізнаватись) про себе безпідставні звинувачення з точки зору моралі та порядності.

Натомість представник відповідача посилалася на те, що відповідач висловлювала свою думку щодо конкретного факту - винесення судом обвинувального вироку відносно ОСОБА_1 , а також повідомила про намір Генеральної прокуратури України подавати апеляцію на зазначений вирок.

Також, сторона відповідача зазначала про те, що ОСОБА_2 в інтерв`ю журналістам телеканалу «ІНФОРМАЦІЯ_1» висловила власну суб`єктивну думку про факт об`єктивної дійсності - обвинувальний вирок Оболонського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року відносно ОСОБА_1 .

Перевіряючи зміст спірної інформації колегія суддів вважає її такою, що містить як фактичні твердження, так і судження.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спірна інформація, яка є предметом цієї справи, а саме в частині щодо винесення українським судом ОСОБА_1 вироку, та щодо наявності у прокуратури права доводити свої доводи в апеляційній інстанції є конкретними фактами, що відповідають дійсності.

Більш того, інформація щодо наявності підстав для прийняття обвинувального вироку, є предметом перевірки судом апеляційної інстанції у кримінальному провадженні, та не може бути предметом спростування у цьому провадженні.

Щодо наявності підстав для спростування інформації, яка була озвучена ОСОБА_2 про «злочинця ОСОБА_1 », «злочини вчинені злочинцем ОСОБА_1 », то колегія апеляційного не може погодитись із доводами апеляційної скарги про те, що такі вислови є фактичним твердженням.

Так, положення Кримінального та Кримінально процесуальних кодексів не містять визначення терміну «злочинець», як особи, щодо якої набрав чинності вирок суду.

Сторона позивача у підтвердження негативності значення посилається на визначення терміну «злочинець» - як особи, винної у вчиненні суспільно небезпечного діяння (злочину), у Юридичній енциклопедії:В6т, Т.2/Редкол.: Ю.С.Шемшученко та ін.-К.:«Укр.ецикл.», 1998.

В той же час існують інші визначення цього терміну, зокрема у Словнику Української мови (Академічний тлумачний словник (1970-1980)), як особи, що учинила злочин http://sum.in.ua/s/zlochynecj.

У якості синонімів слову «злочинець» прирівнюють: (тяжкий) лиходій; харцизяка; правопорушник та інші. Також слово «злочинець» вживається як синонім підсудного, або підозрюваного.

Таким чином, термін «злочинець» підлягає тлумаченню у більш широкому значенні, аніж особи, винної у вчиненні суспільно небезпечного діяння, щодо якої є вирок суду, що набрав чинності.

До матеріалів справи стороною відповідача надано висновок експерта за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи №14776 від 10 травня 2019 року.

Відповідно до цього висновку експертом зазначено, що висловлювання («Для мене як для політика і як для громадянина країни було несподіванкою такий достатньо легкий вирок, який був призначений українським судом злочинцю ОСОБА_1 »;«Усі ці події були наслідком цієї державної зради екс-президента, а тепер уже злочинця ОСОБА_1 » (фрази 1,2), наявні у фрагментах тексту інтерв`ю ОСОБА_6 , наданого телеканалу "ІНФОРМАЦІЯ_1" ІНФОРМАЦІЯ_2 за загальним змістом є оціночними судженнями, у яких словосполучення «злочинець ОСОБА_1 » вжите автором для оцінки особи, відносно якої український суд виніс обвинувальний вирок, і така оцінка зроблена автором після настання певного факту - прийняття судом вироку відносно ОСОБА_1 .

Іншу фразу - «Генеральна прокуратура вже заявила про те, що вона незгодна з вироком, вона буде подавати апеляцію, додатково доводити суду про те, що ті докази і ті статті, за якими прокуратура звинувачувала злочинця ОСОБА_1 , мають бути доведені, вони є обґрунтованими, і доводити уже в апеляційній інстанції і інші злочини вчинені злочинцем ОСОБА_1 », експерт визнав як таку, що за загальним змістом є фактичним твердженням.

Висновок експерта також підтверджує, що частина спірних фраз є фактичне твердження, а частина особисті судження відповідача.

Так само сторона позивача у своїх поясненнях зазначає, що своїми діями відповідач охарактеризував позивача як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон та не має високих моральних цінностей.

Таким чином, правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. Разом із тим, судді повинні забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова - з другого.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а саме, що поширена інформація є недостовірною.

Також, суд першої інстанції врахував та прийняв доводи представника відповідача щодо того, що загальновідомим фактом є винесення 24 січня 2019 року вироку Оболонським районним судом міста Києва у справі № 756/4855/17, яким було визнано ОСОБА_1 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України (державна зрада); ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 437 КК України (ведення агресивної війни) та призначено йому покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Разом з цим, у таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Колегія апеляційного суду при цьому погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що поширена відносно позивача інформація є негативним для позивача судженням.

Однак, ОСОБА_1 був публічною особою, відомим у суспільстві державним діячем, який обіймав публічну посаду, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відігравав важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становили суспільний інтерес.

Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

У зв`язку із викладеним колегія суддів вважає, що поширена інформація не свідчить про фактичне звинувачення позивача у вчиненні злочину та не порушує презумпцію невинуватості, оскільки містить в собі лише оціночні судження у контексті з винесенням судом першої інстанції вироку, а не фактичні твердження.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 752/17699/18.

З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд першої інстанції, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про те, що поширена відносно позивача інформація частково є оціночним судженням, а не твердженням. Відповідач виразив суб`єктивне оціночне судження, свій особистий погляд на події, що мали місце у 2019 році. Також поширена інформація має фактичні твердження, достовірність яких не спростована.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 7 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба