справа № 752/1725/19
головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
провадження № 22-ц/824/1362/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Мостової Г.І.,

суддів: Сержанюка А.С., Слюсар Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Саєнко Еліни Володимирівни про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, скасування реєстраційного запису у Державному реєстрі іпотек, визнання незаконними дій нотаріуса, -

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект», приватного нотаріуса Саєнко Е.В., у якому просив:

- визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 5207-5208 від 12 грудня 2011 року в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 0/0 від 24 січня 2008 року;

- визнати незаконними дії приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. по нотаріальному посвідченню договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 0/0 від 24 січня 2008 року;

- скасувати реєстраційний запис у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обтяження нерухомості: нежилих приміщень № 18 та № 19 (в літ. В), загальною площею 265,4 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яке внесено в реєстри на підставі договору іпотеки № 13134 від 24 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» та договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 5207-5208 від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», а також вирішити питання судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 5207-5208 від 12 грудня 2011 року укладений всупереч вимогам статті 203 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», що в силу вимог статті 227 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки на момент його укладення ТОВ «Кей-Колект» не мало відповідної ліцензії на право здійснення фінансових послуг.

Зазначив, що приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. при нотаріальному посвідченню договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 0/0 від 24 січня 2008 року як реєстратор вийшла за межі наданих повноважень при проведенні оскаржуваної нотаріальної дії та її реєстрації, а також останньою проведено нотаріальне посвідчення та реєстрація права вимоги, яка договором іпотеки не передбачена, та визначена сума зобов`язання, яка не передбачена жодним договором. Також, приватним нотаріусом в порушення вимог законодавства не надано нотаріально посвідчених актів прийому-передачі права вимоги за кредитними та іпотечними договорами.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що оспорювання позивачем договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 5207?5208 від 12 грудня 2011 року в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 0/0 від 24 січня 2008 року та визнання незаконними дії приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. суперечить його попередній поведінці, є недобросовісним та фактично є намаганням уникнути виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 24 січня 2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ФОП ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення необґрунтоване, судом першої інстанції неправильно встановлено обставини спору та неправильно надано їм оцінку, проігноровано та не надано оцінки доказам та доводам, які надавав позивач, а також при ухваленні рішення не враховано норми закону, які підлягали застосуванню у спірних взаємовідносинах і які не були дотримані відповідачем з огляду на таке:

приватний нотаріус внесла до Державного реєстру іпотек зміни на підставі повідомлення іпотекодержателя, в якому він вказав недостовірну інформацію, що станом на 22 вересня 2012 року розмір основного зобов`язання позивача за кредитними договорами, які зазначені у договорі іпотеки № 13134 від 24 січня 2008 року складає 1 464 000 грн та не направила іпотекодавцю (позивачу) другий примірник витягу;

суд першої інстанції посилаючись на постанову Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 червня 2019 року у справі № 910/18283/16, не надав оцінки таким обставинам. Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 910/18283/16 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» . ТОВ «Кей-Колект» про розірвання кредитного договору, визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, визнання припиненим договору іпотеки, скасування реєстраційного запису щодо обтяження нерухомості скасовано постанову Північного апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року та рішення Господарського суду міста Києва від 12 липня 2018 року в частині вирішення позовний вимог позивача про розірвання кредитного договору № 0 від 24 січня 2008 року, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції;

позивачем не укладався з AT «УкрСиббанк» кредитний договір №0 від 02 липня 2008 року, валютою якого є долар США та не отримувались відповідно зазначеного кредитного договору кредитні кошти;

договір факторингу № 1 від 12 грудня 2011 року укладено всупереч вимогам статті 203 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», що відповідно до вимог статті 227 ЦК України, є підставою для визнання такого договору недійсним. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що правовідносини, які виникли у зв`язку з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги за своєю правовою природою не потребують ліцензуванню.

АТ «УкрСиббанк» подало відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що не погоджується з апеляційною скаргою, вважає її необґрунтованою, а тому просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення без змін.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 24 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ФОП ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3.1, 1.3.2 якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії в національній валюті України у сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 454 500 грн у порядку і на умовах, визначених кредитним договором.

Згідно з пунктом 9.5 кредитного договору строк дії договору встановлюється з дати його укладання і до повного погашення суми кредиту, плати за кредит та пені, у разі її нарахування.

02 липня 2008 року між позичальником та банком укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 0, в якій сторонами було погоджено внесення змін до пунктів 1.1, 1.2.2, 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору та вказано, що у зв`язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме № 0 від 24 січня 2008 року, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме: № 0 від 02 липня 2008 року (а.с. 47-49 т. 1).

Відповідно до пункту 2 додаткової угоди № 1 змінено пункт 1.1 кредитного договору та викладено його у новій редакції, за якою банк зобов`язується надавати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі непоновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 454 500 грн., у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі.

Банком на поточний рахунок позивача зараховано кредитні кошти, а саме: 20 лютого 2008 року у сумі 50 000 грн., 11 березня 2008 року у сумі 75 264 грн., 11 квітня 2008 року у сумі 10 110 грн., разом 135 374 грн.

За заявками позивача від 03 липня 2008 року № 1 та від 08 липня 2008 року № 2 банком на поточний рахунок позивача надано транші: 04 липня 2008 року - 25 000 доларів США (113 750 грн), 08 липня 2008 року - 25 000 доларів США (114 750 грн).

В забезпечення зобов`язання ФОП ОСОБА_1 за кредитним договором 24 січня 2008 року сторони уклали договір іпотеки № 13134, за умовами якого ОСОБА_1 (іпотекодавець) передав АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) нежитлові приміщення № 18 та № 19 в літ. «В», загальною площею 265,4 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать позивачеві на праві власності.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект»укладено договір факторингу № 1, за яким: банк зобов`язався передати у власність товариства, а товариство - прийняти права вимоги та в їх оплату надати кошти в розпорядження банку за плату і на умовах, визначених цим договором; одночасно з відступленням прав вимоги до товариства переходять усі права банку за усіма договорами забезпечення.

Згідно з додатком № 1 «Перелік первинних договорів» до договору факторингу станом на 12 грудня 2011 року сума заборгованості за кредитом у гривні (кредитний договір № ) склала 103 859 грн 31 коп., за відсотками - 107 744 грн 07 коп., відсоткова ставка 20,9 %; заборгованість за траншем в іноземній валюті (кредитний договір № 0) склала 45 955,63 доларів США за кредитом, 37 171,07 доларів США за процентами, відсоткова ставка 14,9 %.

Між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладений договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 5207-5208 від 12 грудня 2011 року в частині відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 0/0 від 24 січня 2008 року (а.с. 79-84 т. 1).

Відповідно до додатку № 1 до вказаного договору відступлення прав станом на 12 листопада 2011 року банком передані права вимоги за договорами іпотеки, у тому числі за договором іпотеки від 24 січня 2008 року № 13134, кредитний договір № 000, № 000.

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання недійсним вказаного договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект».

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Отже, позивач не є стороною оспорюваного договору, тому при вирішенні позову про визнання його недійсним, має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Враховуючи положення частини 1 статті 210, частини 1 статті 509, частини 1 статті 512, 514, 516 ЦК України, колегія апеляційного суду враховує, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 910/6098/14, та від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6098/14).

Виходячи з природи оспорюваного договору, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні на відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати.

Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

У Постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора.

Згідно з частини 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Положеннями статті 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, визнаючи при зверненні до суду факт повідомлення його про відступлення прав за іпотечним договором, просить визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12 грудня 2011 року, посилається на те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним в частині щодо іпотеки на підставі пункту 4 частини 1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пунктів 2, 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», статті 227 ЦК України, оскільки надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб підлягає обов`язковому ліцензуванню, в той час як ТОВ «Кей-Колект» отримало таку ліцензію лише 16 травня 2017 року, а 21 грудня 2017 року її було вже анульовано.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлений законом порядок заміни кредитора у зобов`язанні без згоди боржника не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.

Докази того, договір факторингу, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» порушує вимоги чинного законодавства, що ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» під час укладання договору факторингу не дотримали вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми такого договору, в матеріалах справи відсутні, позивачем останні не надані.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 323/1762/16-ц (провадження № 61-33425св18), постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 461/4267/15-ц (провадження № 61-13734св18).

Підсумовуючи викладене, а також те, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено спеціальних вимог до особи іпотекодержателя для застосування механізмів звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов`язань за кредитними договорами, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним укладеного договору про відступлення прав вимоги.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання незаконними дії приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. по нотаріальному посвідченню оспорюваного договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки та скасування реєстраційного запису у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, є похідними від позовних вимог про визнання недійсним оспорюваного договору, то у зв`язку з відмовою у задоволенні основних позовних вимог у цій частині, вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

При цьому, колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводами, які перевірялися судами апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду спору у справах № 5023/3088/11, № 910/18283/16, № 910/9270/18, № 910/8787/17, № 910/23624/17, № 910/1831/17.

Таким чином, колегія апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судом першої інстанції, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів

з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 лютого 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді А.С. Сержанюк

Т.А. Слюсар