І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Фалькової І.М.,
Справа № 629/144/21
Номер провадження 2/629/418/21
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу про стягнення матеріальної шкоди за договором оренди нежитлового приміщення
Відповідач ОСОБА_2 в наданому суду відзиві на позовну заяву просив в задоволення позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що 0.08.2017 між ОСОБА_1 та ним дійсно було укладено договір оренди нежитлового приміщення площею 200 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , зі строк дії до 31.07.2018. Зазначене приміщення відповідач використовував для прийому макулатури та її тюкування за допомогою гідравлічного пресу для направлення для подальшої переробки. 18.01.2018 у вищевказаному приміщенні сталося пожежа. Після 18.01.2018 вказане приміщення використовувати за призначенням стало не можливо через знищення всього майна. Так як приміщення, яке перебувало у відповідача в оренді, було знищене разом з обладнанням, на якому тюкувалась макулатура, і враховуючи, що орендна плата за січень 2018 року сплачена повністю, відповідач вважав, що правовідносини з ОСОБА_1 були припинені з 18.01.2018 через форс-мажорні обставини. ОСОБА_1 з 18.01.2018 фізично не може надавати в оренду приміщення, через його знищення, в зв`язку з чим у відповідача відсутній будь-який обов`язок перед останнім. В пункті 7.1 договору оренди приміщення від 01.08.2017 року № 9 вказано, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання обов`язків по цьому договору у випадку, якщо це невиконання викликане форс-мажорними обставинами. Відповідач не може користуватися спірним приміщенням у зв`язку з його знищенням пожежею, а ОСОБА_1 до теперішнього часу не вчинив жодної дії для його відновлення і надання в первісному стані в оренду. Матеріалами справи доведено факт дії непереборної сили. Факт пожежі є тією обставиною, за яку не можуть відповідати сторони даного провадження, в звязку з чим Договір є припиненим з моменту фіксації факту пожежі. Посилання позивача на п. 1.5 Договору оренди № 9 від 01.08.2017 року, згідно якого приміщення, що надаються в оренду, вважаються повернутими Орендодавцеві з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі про повернення приміщень. У випадку, якщо Орендарем допущено погіршення стану приміщень, що орендуються, він повинен відшкодувати Орендодавцю всі збитки, є недоречними, так як повернення приміщень, про яке зазначається у вказаних пунктах можливе тільки при наявності цих приміщень. На даний час ці приміщення знищені, про що відомо позивачу, так як він підписував акт про пожежу, в якому зазначено, що приміщення згоріли. А відшкодування шкоди відповідно до п. 1.5 можливе тільки при підтвердженні факту умисного погіршення стану приміщень з боку Орендаря, що в даному випадку не доведено жодним чином. Більш того, приміщення, згідно експертизи, підпалене в частині яку відповідач не орендував. Щодо посилань позивача на п. 1.9 Договору, зазначив, що згідно його змісту, орендатор несе ризик випадкової загибелі приміщення, але приміщення було знищено не випадково, про що свідчить висновок експерта де зазначено, що його підпалили. Крім того, дія договору припинена після пожежі з підстав визначених вище і посилання на це пункт, як на підставу відшкодування коштів також є недоречним. Посилання позивача на п.п. 3.3, 3.5, 3.6, 3.9, 3.10 Договору взагалі жодним чином не пов`язуються з можливістю вимагати з мене кошти, так як зазначу знову, приміщення знищені не з моєї вини. Вони згоріли від підпалу приміщень, які не перебували в оренді у відповідача, а були в користуванні ОСОБА_1 . Станом на сьогоднішній день стверджувати, що відповідач не передав приміщення тільки з-за відсутності акту прийому-передачі, це як стверджувати, що відповідач ними користуюсь до цих пір. Тому посилання позивача на п. 3.11 Договору також можливо вважати нікчемними. А ризик випадкового знищення виникає тільки після затримки передачі приміщення після припинення дії договору. Посилання ОСОБА_1 на п. 5.1 Договору, навпаки підтверджує той факт, що він як сторона несе майнову відповідальність за знищення майна відповідача, яке згоріло, так як підпал був в його приміщенні, а постраждав від нього відповідач.
Більше того, оскільки займання сталося саме в приміщенні, яке не було предметом договору оренди, після чого полум`я перекинулось на орендовані відповідачем приміщення, то саме позивачем не було забезпечено належну охорону приміщень, що й призвело до занесення нештатного джерела відкритого вогню.
Позивач ОСОБА_1 в наданій суду відповіді на відзив зазначив, що згідно з п. 1.1. Договору, укладеному між ним та ОСОБА_3 , орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 200 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з актом прийома-передачі. У зазначеному орендованому приміщенні 18.01.2018 р., відбулась пожежа, внаслідок якої вся будівля, яка належить Орендодавцю па праві приватної власності, зазнала значних ушкоджень. В результаті цієї пожежі позивач фактично втратив своє майно, оскільки була пошкоджена і сама нежитлова будівля, яка потребує капітального ремонту, і повністю знищені обладнання, меблі, інший інвентар. За Договором оренди в обов`язки орендаря входить, зокрема: забезпечити охорону орендованих приміщень та утримання приміщень в порядку, передбаченому санітарними, протипожежними правилами та правилами експлуатації встановленого в приміщеннях санітарно - технічного та інженерного обладнання (п.3.3. Договору); своєчасно проводити поточний ремонт орендованих приміщень, а також усувати пошкодження в орендованих приміщеннях за свій рахунок без відшкодування затрат Орендодавцем …(п.3.5 Договору); з письмової згоди Орендодавця укладає з третіми особами договори на проведення капітального ремонту...(п. 3.6); протягом 30 днів з моменту підписання акту приймання - передачі застрахувати орендовані приміщення, згідно ринкової вартості, за свій рахунок та на строк дії договору від звичайних ризиків (пожежа, повінь, крадіжка та інш.) на користь Орендодавця (3.9); протягом 30 днів з моменту підписання акту приймання - передачі та до начала здійснення підприємницької діяльності отримати дозвіл органів державного пожежного контролю (п.3.10); передати орендоване приміщення протягом 3-х днів з моменту припинення Договору по акту-приймання-передачі. У випадку затримки з вини орендаря, останній несе ризик випадкового знищення чи пошкодження об`єкту (п.3.11). Всупереч умовам укладеного між сторонами Договору, орендовані приміщення застраховані не були, дозвіл органів державного пожежного контролю не отримувався, не було забезпечено охорону орендованих приміщень та утримання приміщень в порядку, передбаченому санітарними, протипожежними правилами. Пунктом 5.1. Договору передбачено, що сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов Договору. Отже, відповідачем не було виконано свого договірного зобов`язання в частині укладення договору страхування та не було забезпечено охорону орендованих приміщень та утримання приміщень в порядку, передбаченому санітарними, протипожежними правилами, що тягне за собою настання правової відповідальності, визначеної умовами договору та закону. Договором також передбачено, що орендовані приміщення вважаються повернутими орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі про повернення приміщення. У випадку якщо орендарем допущено погіршення стану орендованих приміщень, він повинен відшкодувати орендодавцю всі збитки. Також, за умовами договору, а саме, відповідно до п. 1.9 розділу 1, в період дії вказаного договору ризик випадкової загибелі орендованих приміщень несе орендар. Необґрунтованими також є твердження відповідача щодо припинення правовідносин через форс-мажорні обставини. Встановлення форс-мажорних обставин в договірних правовідносинах є саме компетенцією Торгово-промислової палати України. Враховуючи відсутність в матеріалах справи будь яких доказів встановлення Торгово-промисловою палатою України таких обставин, твердження Відповідача про наявність форс мажорних обставин є безпідставним. Крім цього, відповідачем не враховано та не дотримано п. 7.1 Договору, відповідно до якого сторони звільняються від відповідальності за невиконання зобов`язань за цим договором у випадку, якщо це невиконання викликано форс мажорними обставинами, які визнаються за діючим законодавством (оголошена чи факти громадянські заворушення, епідемії, блокада, ембарго, землетруси, повені, пожежі та інші стихійні лиха) (У даному контексті пожежа трактується саме як стихійне лихо). У цьому випадку встановлені строки з виконання зобов`язань, вказаних в договорі переносяться на строк, протягом якого діють форс-мажорні обставини. У випадку настання форс - мажорних обставин Торгово-промислова палата буде покликана підтвердити наявність цих обставин та їх тривалість. Якщо форс-мажорні обставини діють протягом трьох послідовних місяців та не виявляють ознак припинення, цей договір може бути розірваний орендарем шляхом направлення повідомлення іншій стороні. Станом на теперішній час жодного повідомлення про розірвання договору від відповідача на адресу позивача не надходило. Також, відповідачем жодним чином не довів, що матеріальної шкоди позивачу завдано не з його вини.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Науменко В.В. у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Ільченко І.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі.
Викликаний в судове засідання свідок ОСОБА_5 показав, що ним, як головним інспектором Лозівського районного відділу ГУ ДСНС України у Харківській області Карпенком В.Л. проводився огляд місця події - нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ,, в якій 17.01.2018 сталася пожежа. Ним був складений звіт. Було встановлено в ході огляду, що на момент виникнення пожежі розрядів атмосферної електрики не спостерігалося; в приміщеннях нежитлової будівлі нагрівальних приладів не було виявлено; під час огляду місця пожежі слідів теплового проявлення електричного струму до пожежі не було виявлено; в приміщеннях будь-які речовини і матеріали, що схильні до самозаймання не було виявлено; ним були виключені всі можливі технічні та атмосферні джерела загоряння. Він дійшов висновку, що найбільш ймовірною первинною умовою виникнення пожежі є занесення у приміщення відкритого джерела запалювання - відкритого вогню, що виник від фізичної діяльності людини.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства.
ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 14.12.2012 року, виданого виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області, належить нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , яке складається з нежитлової будівлі складу літ. «П», загальною площею 372,9кв.м.
За договором оренди № 9 від 01.08.2017, укладеним між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , Орендодавець ОСОБА_1 передав, а Орендатор ФОП ОСОБА_2 прийняв в платне користування нежитлове приміщення загальною площею 200 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 для ведення господарської діяльності, строком до 31.07.2018.
18.01.2018 р. в нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_2 відбулась пожежа.
На час звернення до суду відбулася державна реєстрація припинення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 його підприємницької діяльності.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
09.09.2021 року підготовче засідання у справі було закрито.
Стаття 49 ЦПК України встановлює, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
В статті 83 ЦПК України передбачено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
Від позивача до закінчення підготовчого засідання заяв по суті щодо збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміни предмета або підстави позову не надходило. Будь-яких заяв про приєднання до матеріалів справи доказів після проведення підготовчого провадження з зазначенням об`єктивних причин їх неподання позивачем суду не надавалося.
Як убачається з матеріалів справи, предметом даного позову є відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу.
Позивач зазначає в обґрунтування своїх вимог про відшкодування матеріальної шкоди на ст. 22 ЦК України, порушення відповідачем умов договору, а саме: забезпечити охорону орендованих приміщень та утримання приміщень в порядку, передбаченому санітарними, протипожежними правилами та правилами експлуатації встановленого в приміщеннях санітарно - технічного та інженерного обладнання (п.3.3. Договору); своєчасно проводити поточний ремонт орендованих приміщень, а також усувати пошкодження в орендованих приміщеннях за свій рахунок без відшкодування затрат Орендодавцем …(п.3.5 Договору); з письмової згоди Орендодавця укладає з третіми особами договори на проведення капітального ремонту...(п. 3.6); протягом 30 днів з моменту підписання акту приймання - передачі застрахувати орендовані приміщення, згідно ринкової вартості, за свій рахунок та на строк дії договору від звичайних ризиків (пожежа, повінь, крадіжка та інш.) на користь Орендодавця (3.9); протягом 30 днів з моменту підписання акту приймання - передачі та до начала здійснення підприємницької діяльності отримати дозвіл органів державного пожежного контролю (п.3.10); передати орендоване приміщення протягом 3-х днів з моменту припинення Договору по акту-приймання-передачі. У випадку затримки з вини орендаря, останній несе ризик випадкового знищення чи пошкодження об`єкту (п.3.11).
Але, відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підстави для звільнення від доказування передбачені статтею 82 ЦПК України, зокрема, в частині 4 цієї статті вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
Пунктом 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Суд звертає увагу на те, що відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. Однак, у відповідності до вимог ст. 77-81 ЦПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами таких обов`язкових елементів складу правопорушення, за яке настає відповідальність у вигляді відшкодування збитків, як шкідливий результат саме поведінки відповідача, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина відповідача у заподіянні шкоди.
Як пояснив позивач він не скористався своїм правом контролювати стан приміщення та інженерних мереж, що знаходяться в орендованих приміщеннях, оглядати орендовані приміщення та вимагати від орендаря усунення порушення умов договору оренди та правил їх використання, також позивач зазначив, що ним не забезпечувалася охорона іншої частини нежитлових приміщень, яка перебувала у його власності і користуванні та не передавалася в оренду відповідачу, в порядку, передбаченому санітарними, протипожежними правилами та правилами експлуатації встановленого в приміщеннях санітарно-технічного та інженерного обладнання, він також не застрахував цю частину нежитлових приміщень відповідно до ринкової вартості від звичайних рисків (пожар, повінь, кража).
Позивач стверджує, що зазнав майнових збитків в результаті винних дій відповідача, зокрема, порушення останнім умов договору в частині дотримання правил пожежної безпеки, забезпечення охорони орендованого приміщення, страхування об`єкта оренди та отримання дозволу органу державного пожежного контролю. Також позивач зазначає, що за умовами договору оренди ризик випадкової загибелі орендованих приміщень несе орендар.
Разом з тим, у спорах про стягнення заподіяних збитків, першочергове значення мають правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому, слід відрізняти обов`язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору /статті 623 ЦК України/, від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (делікту) /глава 82 ЦК України, ст. 1166 ЦК України/.
Так, позивач вказує на порушення відповідачем п.п. 3.3, 3.5., 3.6., 3.9, 3.10, 3.11. договору, умови за п.п. 1.5, 1.9, 3.11., 5.1. договору, як на підставу покладення на нього майнової відповідальності.
До обов`язків орендаря входить за:
п. 3.3. договору - забезпечення охорони орендованих приміщень та утримання приміщень в порядку, передбаченому протипожежними правилами.
п.3.5 Договору - своєчасно проводити поточний ремонт орендованих приміщень, а також усувати пошкодження в орендованих приміщеннях за свій рахунок без відшкодування затрат Орендодавцем. У випадку встановлення орендодавцем погіршення технічного стану приміщень, що виникло з вини орендаря, останній зобов`язаний провести роботи з усунення виявлених орендодавцем недоліків за свій рахунок без відшкодування Орендодавцем виконаних робіт та матеріалів;
п.3.6 Договору - з письмової згоди Орендодавця укладати з третіми особами договори на проведення капітального ремонту;
п. 3.9. договору - протягом 30 днів з моменту підписання акта приймання-передачі орендар зобов`язаний застрахувати орендовані приміщення згідно ринкової вартості за свій рахунок на строк дії договору від звичайних ризиків ( пожежа, повінь, крадіжка та ін.) на користь орендодавця.
п.3.10 договору - протягом 30 днів з моменту підписання акту приймання - передачі та до початку здійснення підприємницької діяльності отримати дозвіл органів державного пожежного нагляду або узгодити початок робіт з органами державного пожежного нагляду за декларативним принципом.
п.п.3.11 договору - передати орендоване приміщення протягом 3-х днів з моменту припинення Договору по акту-приймання-передачі. У випадку затримки з вини орендаря, останній несе ризик випадкового знищення чи пошкодження об`єкту
Умовами договору передбачено, що:
п.п. 1.5. договору - орендовані приміщення вважаються повернутими орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі про повернення приміщення. У випадку якщо орендарем допущено погіршення стану орендованих приміщень, він повинен відшкодувати орендодавцю всі збитки
п.п. 1.9. договору в період дії договору ризик випадкової загибелі орендованих приміщень несе орендар.
п.п. 5.1. договору сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов Договору.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Щодо посилання позивачем на п.п.5.1. договору оренди, то суд зауважує, що згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, в договорі сторони лише обумовили, що сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов Договору.
Законом, а саме, статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За змістом вищенаведених норм закону для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника. Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності. Отже, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана та збитками потерпілої сторони. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, та, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку. Такі висновки викладені Вищим господарським судом України у постанові від 11 травня 2016 року, справа № 911/2074/14.
Разом з тим, вказуючи на те, що відповідачем порушено п. 3.3., 3.9. договору оренди, позивачем не зазначено, які заходи з охорони приміщення ним не вжиті, які конкретно правила пожежної безпеки були порушені відповідачем, та не доведено при судовому розгляді, що такі порушення перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із виникненням пожежі та настанням наслідків. У разі якщо договором або законом встановлено обов`язок наймача укласти договір страхування речі, що передана у найм, то постає питання про правові наслідки невиконання такого договірного обов`язку, оскільки ні у статті 771 ЦК України, ні в параграфі 1 глави 58 ЦК України вони не визначаються. Сторони в договорі найму можуть самостійно визначити правові наслідки невиконання обов`язку наймача укласти договір страхування речі, що передана у найм, зокрема, передбачити штраф або встановити додаткову підставу відмови чи розірвання договору найму або відшкодування збитків. Як убачається, договором не передбачено конкретних правових наслідків за невиконання або неналежне виконання цих умов договору, сторонами не обумовлювалася інша відповідальність за порушення цих зобов`язань, можливість встановлення якої передбачена статтею 614 ЦК України.
Стосовно порушення відповідачем п. 3.3. договору щодо утримання приміщення в порядку передбаченому протипожежними правилами, 3.10 договору оренди, то позивачем не доведено наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між недотриманням умов цих пунктів договору оренди та виникненням пожежі й знищенням належного позивачу майна. Позивачем не зазначено, які конкретно правила пожежної безпеки були порушені відповідачем, який орендував частину приміщення, та які конкретно правила пожежної безпеки були дотримані позивачем, який був власником та користувачем іншої частини приміщення. Не доведено, що саме отримання/неотримання відповідачем дозволу органів державного пожежного нагляду або узгодження початку робіт з органами державного пожежного нагляду за декларативним принципом, які і дотримання чи недотримання правил пожежної безпеки, призвело до пожежі.
Так, за правилами ч.ч. 2, 4 ст. 57 Кодексу цивільного захисту України початок роботи новоутворених підприємств, початок використання суб`єктом господарювання об`єктів нерухомості (будівель, споруд, приміщень або їх частин) здійснюється суб`єктом господарювання на підставі поданої декларації відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки (далі - декларація), а для суб`єктів господарювання з високим ступенем ризику - також за наявності позитивного висновку за результатами оцінки (експертизи) протипожежного стану підприємства, об`єкта чи приміщення (далі - оцінка протипожежного стану). Декларація подається суб`єктом господарювання до державного адміністратора або центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки (дозвільного органу). Отже, декларація відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки є документом, який дає право на початок роботи новоутворених підприємств або початок використання суб`єктом господарювання об`єктів нерухомості. Неподання вказаного документа само по собі не свідчить про те, що орендар не дотримувався правил пожежної безпеки.
В Звіті про причину виникнення пожежі, яка сталася 17.01.2018 в нежитловій будівлі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , складеному в ході огляду місця події головним інспектором Лозівського районного відділу ГУ ДСНС України у Харківській області Карпенком В.Л., були встановлені такі обставини: нежитлова будівля не газифікована, опалення відсутнє; нежитлова будівля електрифікована; ОСОБА_7 повідомив, що електрична проводка будівлі знаходиться у справному стані, було проведено випробування електричної мережі на опір ізоляції, в будівлі не використовувалися будь-які нагрівальні прилади; на момент прибуття до місця події працівників аварійно-рятувальної служби вхідні двері будівлі не були пошкоджені; на момент виникнення пожежі розрядів атмосферної електрики не спостерігалося; в приміщеннях нежитлової будівлі не виявлено нагрівальних приладів; під час огляду місця пожежі не виявлено слідів теплового проявлення електричного струму до пожежі; в приміщеннях не виявлено будь-які речовини і матеріали, що схильні до самозаймання. На підставі викладеного, інспектор виключив всі можливі технічні та атмосферні джерела загоряння, та заначив, що найбільш ймовірною первинною умовою виникнення пожежі є занесення у приміщення відкритого джерела запалювання - відкритого вогню, що виник від фізичної діяльності людини.
При цьому на схемі складського приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , експертом відображено осередковану зону пожежі, яка співпадає з зоною горіння та була сформована в лівій центральній частині складського приміщення, та яка за своїм розташуванням відображена як в частині приміщень, які перебували у власності, користуванні позивача та не передавалися в оренду відповідачу, так і в частині приміщення, орендованого відповідачем. Переважно осередкована зона пожежі припала на частину приміщень, які перебували у власності, користуванні позивача та не передавалися в оренду відповідачу.
У рішенні Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.10.2020 та постанові Харківського апеляційного суду від 13.05.2021 у цивільній справі № 629/4170/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення орендної плати за користування приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , було встановлено, що під час розгляду цієї справи сторонами у судовому засіданні не оспорювався той факт, що займання та первинне поширення полум`я відбулося в нежитловому приміщенні в середині будівлі поза межами орендованого ОСОБА_2 приміщення /а.с. 170-180/
На теперішній час при розгляді даної справи позивач заперечує обставину щодо занесення вогню ззовні через отвір, який веде до компресорної, яка залишалася в його власності, користуванні та не передавалася в оренду відповідачу. Разом з цим, в справі відсутні докази на підтвердження стверджень позивача. Відповідач зазначає, що доступу до компресорної він не мав, наявні фотографії оглядового зображення будівлі (ліва сторона) та вузлового зображення технічного отвору в будівлі в лівій стороні свідчать про те, що в лівій частині приміщення є лише один отвір, який веде до компресорної, та через який, з урахуванням того, що вхідні двері не були пошкоджені, можливе занесення джерела вогню ззовні.
Та обставина, що розслідування кримінального провадження триває, сама по собі не свідчить про протиправну поведінку, дію чи бездіяльність відповідача, не покладає на відповідача вину (умисел чи з необережності) у заподіянні шкоди.
Згідно ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Крім того, на позивача покладено обов`язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір.
Суд вказує, що пунктом 9 постанови № 6 Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладання на відповідальну за неї особи обов`язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування можливий. Коли відшкодування в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.04.2020 № 925/1196/18 зазначила, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно- наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
У постанові від 25.06.2019 у справі № 910/422/18 Верховний Суд вказав, що враховуючи припис частини четвертої статті 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально.
Позивач вказує на завдання відповідачем матеріальної шкоди у розмірі 1 235 245 гривень 04 копійки. Позивачем при розгляді справи не заявлялося про проведення відповідного експертного дослідження для визначення розміру збитків відповідно до реальної вартості на час розгляду справи, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ. Позивачем визначено, що на відповідача слід покласти затрати у розмірі 951244 грн. на капітальний ремонт всієї нежитлової будівлі(в тому числі і затрати на капітальний ремонт приміщень, які в оренду відповідачу не передавалися) згідно кошторису, наданому ПАТ «Лозовабуд», а також збитки від знищення обладнання, меблів, приладів та іншого інвентаря, в тому числі і тих(холодильні вітрини торговельне обладнання, меблі, мийки та морозильні камери), які в оренду відповідачу не передавалися. Позивачем надано: кошторис на капітальний ремонт споруди; акт приймання -передачі обладнання від 31.03.2016; акт приймання -передачі обладнання від 11.03.2015; витратні накладні від 25.04.2017 та від 07.09.2017; довідку про вартість меблів від 24.01.2018; довідку про вартість холодильних вітрин від 24.01.2018; договір № 08-04/09 від 08.04.2009 та товарний чек від 08.04.2009; товарний чек від 19.03.2005. Кошторис не містить дати його складення, актуальної дати вказаних у ньому цін, здійснений на замовлення позивача, у обраній ним організації, у кошторисі зазначений вид ціни як «динамічна договірна ціна», а не ринкова, що вказує на відсутність встановлення реальної ринкової вартості відновлювального ремонту орендованого відповідачем приміщення на дату подання позову. Позивач також визначив у якості збитків плату за землю у розмірі 16 080,00 грн., яка включена до кошторису, обґрунтувань чого як в позові, так і в судовому засідання не навів.
Так, суд звертає увагу на те, що відповідачу в оренду передано лише частину будівлі, і відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Саме позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Суд ще раз наголошує, що важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.
В судовому засіданні позивач сам зазначив, що ним не забезпечувалася охорона іншої частини нежитлових приміщень, яка перебувала у його власності і користуванні та не передавалася в оренду відповідачу, в порядку, передбаченому санітарними, протипожежними правилами та правилами експлуатації встановленого в приміщеннях санітарно-технічного та інженерного обладнання, він також не застрахував цю частину нежитлових приміщень відповідно до ринкової вартості від звичайних рисків (пожар, повінь, кража).
На схемі складського приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , експертом відображено осередковану зону пожежі, яка співпадає з зоною горіння та була сформована в лівій центральній частині складського приміщення, та яка за своїм розташуванням відображена як в частині приміщень, які перебували у власності, користуванні позивача та не передавалися в оренду відповідачу, так і в частині приміщення, орендованого відповідачем. Переважно осередкована зона пожежі припала на частину приміщень, які перебували у власності, користуванні позивача та не передавалися в оренду відповідачу.
Відповідно до акта приймання-передачі складського приміщення, орендованого відповідачем за договором № 9 від 01.08.2017, на момент передачі в оренду в цьому приміщенні були лише бак та дві мийки. Позивач не передавав в оренду відповідачу холодильні вітрини, торговельне обладнання, меблі та морозильні камери, в договорі оренди вони не передбачені.
Окрім того, докази на підтвердження вартості зазначених речей підтверджують лише їх вартість на момент придбання, а не виходячи з ринкової вартості (з урахуванням фізичного зносу) на день подання позову до суду.
За відсутності протиправної поведінки відповідача, його вини у виникненні пожежі, доведеної у встановленому законом порядку обвинувальним вироком суду, причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою, в розумінні ст.1166 ЦК України у відповідача відсутній обов`язок відшкодовувати позивачу затрати на капітальний ремонт частини приміщення та вартості речей, що відповідачу в оренду не передавалися.
Щодо твердження позивача про те, що орендар несе ризик випадкової загибелі майна на підставі п.1.9 договору оренди, порушення п. 3.11. договору, то суд зазначає на таке.
В постанові від 22.09.2021 року у справі № 207/3254/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що стаття 772 ЦК України регулює розподіл ризику випадкового знищення або випадкового пошкодження речі, яка передана в найм. Втім змістовно назва статті 772 ЦК України ширша за її зміст, оскільки стаття 772 ЦК України визначає розподіл ризику лише у разі затримки наймачем повернення речі. Тому статтю 772 ЦК України належить тлумачити та застосовувати у взаємозв`язку із статтею 323 ЦК України. За загальним правилом ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник (стаття 323 ЦК України). Сторони в договорі найму не позбавлені можливості застосувати статтю 323 ЦК України, яка є диспозитивною нормою, і передбачити, що такий ризик покладається на наймача і під час найму, а не лише в разі затримки повернення орендованої речі.
Суть правила про ризик випадкового знищення або пошкодження речі, яка передана в найм, зводиться до того, що: (а) коли майнові втрати (знищення чи пошкодження) настають за відсутності вини наймача або наймодавця, то за загальним правилом покладаються на власника (наймодавця); (б) при розподілі ризику в договорі найму таким чином, що він перекладений на наймача, то у разі випадкового знищення або пошкодження предмета найму наймач зобов`язаний компенсувати наймодавцю як власнику його майнові втрати.
В тих випадках, коли знищення майна є результатом винних дій конкретних осіб, відшкодування шкоди відбувається або стороною договору, яка порушила відповідну умову договору, або третьою особою, яка завдала таку шкоду (делікт).
Так, особливість вказаної норми полягає насамперед у тому, що під ризиком випадкового знищення або пошкодження майна необхідно розуміти економіко-правові наслідки втрати матеріального блага, належного власнику, за відсутності вини орендодавця або орендаря.
Разом з тим, на схемі складського приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , експертом відображено осередковану зону пожежі, яка співпадає з зоною горіння та була сформована в лівій центральній частині складського приміщення, та яка за своїм розташуванням відображена як в частині приміщень, які перебували у власності, користуванні позивача та не передавалися в оренду відповідачу, так і в частині приміщення, орендованого відповідачем. Переважно осередкована зона пожежі припала на частину приміщень, які перебували у власності, користуванні позивача та не передавалися в оренду відповідачу.
У рішенні Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16.10.2020 та постанові Харківського апеляційного суду від 13.05.2021 у цивільній справі № 629/4170/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення орендної плати за користування приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , було встановлено, що під час розгляду цієї справи сторонами у судовому засіданні не оспорювався той факт, що займання та первинне поширення полум`я відбулося в нежитловому приміщенні в середині будівлі поза межами орендованого ОСОБА_2 приміщення /а.с. 170-180/
На теперішній час при розгляді даної справи позивач заперечує обставину щодо занесення вогню ззовні через отвір, який веде до компресорної, яка залишалася в його власності, користуванні та не передавалася в оренду відповідачу. Відповідач зазначає, що доступу до компресорної він не мав, наявні фотографії оглядового зображення будівлі (ліва сторона) та вузлового зображення технічного отвору в будівлі в лівій стороні свідчать про те, що в лівій частині приміщення є лише один отвір, який веде до компресорної, та через який, з урахуванням того, що вхідні двері не були пошкоджені, можливе занесення джерела вогню ззовні.
За таких обставин, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди за договором оренди нежитлового приміщення.
У зв`язку з відмовою в позові витрати, понесені на правничу допомогу адвоката Науменко В.В. в розмірі 7500 грн., на підставі ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.
За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Представник відповідача заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а саме, вважав завищеними таку частину: ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 629/144/21 в приміщенні Лозівського міськрайонного суду 30 хв. 300 грн(просив виключити), складання та подання до Лозівського міськрайонного суду Харківської області відзиву на позов у цивільній справі № 629/144/21 6 год. 3600,00 грн, (вважав співмірним розмір цієї послуги на рівні 2000-2500 грн.), участь у 3 судових засіданнях( 02.11.2021, 16.11.2021, 06.12.2021) вартістю по 1500 грн. за кожне (вважав співмірними ці послуги у розмірі 1000 грн. за одне засідання). В іншій частині( вивчення судової практики та підбір правових позицій ВС для підготовки відзиву на позов у цивільній справі № 629/144/21 2 год. 1200,00 грн, участь у підготовчому судовому засіданні 19.08.2021 500,00 грн.) вважав їх спів мірними.
Щодо надання послуги - участь у підготовчому судовому засіданні 07.09.2021 500,00 грн., то 07.09.2021 року справа не розглядалася /а.с.192/, у зв`язку з чим суд відмовляє в розподілі цієї частини витрат.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 р.: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони».
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони ( ч. 1 ст. 138 ЦПК України).
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 89, 259, 264, 265,268 ЦПК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди за договором оренди нежитлового приміщення відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9300 /дев`ять тисяч триста/ гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3
відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4
Повний текст рішення виготовлено 17.12.2021.
Суддя Карина ХАРАБАДЗЕ