22-ц/804/484/21
265/6853/19

П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 265/6853/19

Номер провадження 22-ц/804/484/21

17 лютого 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів Биліни Т.І., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

сторони:

позивачка ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Копилової Л.В., повний текст якого складено 10 грудня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , де в якості третьої особи залучена Четверта маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким позивачка з травня 2010 року проживала однією сім`єю, як дружина з чоловіком, вела з ним спільне господарство до дня смерті останнього. ОСОБА_3 був зареєстрований у домоволодінні АДРЕСА_1 , яке належало йому на праві власності. Після смерті ОСОБА_3 , у встановлений законом строк, ОСОБА_1 як спадкоємець четвертої черги за законом, звернулась із заявою про прийняття спадщини до Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, де їй стало відомо про подання відповідачем також заяви про прийняття спадщини. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2019 року був встановлений факт проживання позивачки однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_3 . Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання однієї сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , вона дізналась про існування заповіту останнього, складеного 25 березня 2014 року на ім`я відповідача. Вважає, що даний заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_3 , будучи тяжко хворою людиною в силу важкого захворювання, тривалого курсу лікування, прийому медикаментів і наявності інвалідності ІІ групи, а також щоденного поганого самопочуття не міг під час укладення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_1 також зазначала, що визнання з 01 грудня 1993 року ОСОБА_3 інвалідом ІІ групи та непрацездатною особою пов`язано з наслідками важкої черепно-мозкової травми, отриманої останнім в 1984 році, оскольчатим переломом лівого стегна у 1988 році і двох ішемічних інсультів. Внаслідок тяжких хвороб ОСОБА_3 постійно потребував стороннього догляду і допомоги, яку йому з травня 2010 року надавала тільки вона.

З урахуванням викладеного та посилаючись на те, що оспорюваний заповіт порушує її права як спадкоємця, просила суд поновити їй строк звернення до суду із вказаним позовом та визнати недійсним заповіт, складений 25 березня 2014 року ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що ступінь психічних розладів ОСОБА_3 в момент укладання заповіту 25 березня 2014 року була така, що істотно впливала (обмежувала) на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ним, однак абсолютної його неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення заповіту, на підставі досліджених судом доказів, не встановлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що спадкодавець ОСОБА_3 після тяжкої черепно-мозкової травми, а саме тяжкого забою головного мозку, дефекту лівої тім`яної кістки, дефекту кісток зводу черепу та проведеної операції по пластиці дефекту кісток зводу черепа пластиною, з ускладненої церебральним арахноїдитом з епісиндромом та енцефалопатією, у травні 1985 року був визнаний інвалідом ІІ групи, з оформленням пенсії по інвалідності без права працевлаштування, а після неодноразового проходження стаціонарного лікування у неврологічних відділеннях та нейрохірургічних відділеннях у лікарнях, в зв`язку з черепно-мозковою травмою постійними головними болями, запамороченням, з необхідністю приймання протисудомної терапії, ОСОБА_3 був визнаний з 01 грудня 1993 року інвалідом ІІ групи довічно, без права працевлаштування. Окрім цього з 24 липня 2011 року ОСОБА_3 ще більш важко захворів, що спричинило подальше ускладнення і погіршення стану його здоров`я, в результаті чого не міг самостійно пересуватись та навіть розмовляти, що було наслідком ішемічного інсульту в басейні лівої середньої мозкової артерії з елементами моторної афазії, гіпертонічної хвороби, у стані кризового перебігу. Крім того, з 08 лютого 2013 року був госпіталізований у лікарню в зв`язку з розлитим гнійно- фібріозно перитонітом (перфоративною виразкою шлунку), знаходячись після чого, у ще більш важкому стані, в результаті погіршення його стану здоров`я та розумової діяльності після перенесеної черепно-мозкової травми, ішемічного захворювання та перенесеної операції на шлунок, постійно приймав медикаменти, оскільки погано себе почував та не розумів значення своїх дій.

Позивачка вважає, що місцевим судом незаконно не прийнято до уваги стан здоров`я спадкодавця ОСОБА_3 під час складення заповіту та висновок судово-психіатричної експертизи №274 від 13 липня 2020 року, в якому зазначено, що в момент укладення заповіту 25 березня 2014 року ступінь психічних розладів ОСОБА_3 була така, що істотно впливала (обмежувала) його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також скаржниця посилалась на те, що суд першої інстанції при розгляді справи порушував її процесуальні права, зокрема на надання нею пояснень у судових дебатах щодо наслідків захворювань ОСОБА_3 та на право репліки, незаконно не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які не є зацікавленими у спорі сторонами, а також не надав оцінку протиріччям у показах відповідача та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , часу складення заповіту, хто його оплачував та доставляв до нотаріуса ОСОБА_3 . Суд не звернув уваги на те, що відповідач був спадкодавцю сторонньою людиною.

Доводи і заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на відповідність оскарженого судового рішення вимогам законності та обґрунтованості, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Позивачка та її представник адвокат Кривич О.В. у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач та його представник адвокат Мацегора К.Ф у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

25 березня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори, відповідно до якого на випадок своєї смерті все належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що він за законом буде мати право, він заповів у власність ОСОБА_2 , (т.1 а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис 1533 (т.1 а.с.6). Причиною смерті ОСОБА_3 стала атеросклеротична хвороба, набряк головного мозку та легень (т.1 а.с.6, зворотній бік).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у виді домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які підтверджуються витягом про державну реєстрацію прав Міського комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 29 жовтня 2010 року та державним актом на право власності на земельну ділянку від 14 жовтня 2008 року, виданим управлінням земельних ресурсів у місті Маріуполі Донецької області ( т. 1 а.с. 17-18,).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2019 року було встановлено факт проживання однією сім`єю позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з травня 2010 року по 08 вересня 2018 року (т.1 а.с.7-8).

25 вересня 2018 року нотаріусом Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори заведена спадкова справа № 63040817 (т. 1 а.с.9)

До нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулись сторони по справі.

Згідно висновку № 274 від 13 липня 2020 року посмертної судово-психіатричної експертизи, померлий 08 вересня 2018 року ОСОБА_3 в момент укладання заповіту 25 березня 2014 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді легкого когнітивного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку (черепно -мозкова травма у 1984 році, ішемічні інсульти у 2010, 2011 роках), епісиндром в анамнезі. Тому, в момент укладання заповіту 25 березня 2014 року ступінь психічних розладів була така, що істотно впливала (обмежувала) на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.27-44).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було призначено судово-психіатричну експертизу, за результатами проведення якої у висновку № 274 комісія експертів вказала, що в момент укладання заповіту 25 березня 2014 року ОСОБА_3 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді легкого когнітивного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку (черепно -мозкова травма у 1984 році, ішемічні інсульти у 2010, 2011 роках), епісиндром в анамнезі. Тому, в момент укладання заповіту 25 березня 2014 року ступінь психічних розладів була така, що істотно впливала (обмежувала) на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я фізичної особи та недоведеності абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення та надавши оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Сам по собі факт наявності у заповідача ряду тяжких хвороб та встановлення у зв`язку з цим інвалідності не є достатнім доказом його неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту та не спростовує презумпцію психічного здоров`я.

Надаючи оцінку медичним документам, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що жодного запису щодо встановлення ОСОБА_3 діагнозу, пов`язаного з психічним здоров`ям не встановлювалось.

Як зазначено у вищевказаному висновку експертів, відомостей в представленій медичній документації щодо ознак у ОСОБА_3 психотичного рівня, порушеної свідомості, грубого порушення в інтелектуально - мнестичній сфері (тобто деменції) на час складення заповіту немає. У запису невролога від 04 березня 2013 року є вказівки тільки на порушення мови, погіршення пам`яті, відмічено наявність правостороннього геміпарезу, м`язова сила в правих кінцівках до 1б в руці, координаційні проби виконати не міг (т. 2 а.с.43).

Оцінюючи покази свідків, місцевий суд зазначав, про їх протилежність та побічність в цілому щодо психічного стану ОСОБА_3 25 березня 2014 року - в момент складення ним заповіту.

Таким чином беззаперечних доказів того, що ОСОБА_3 на час підписання заповіту був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивачка суду не надала.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки показанням свідків, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. Рішення суду першої інстанції є вмотивованим та містить відповідні висновки щодо оцінки доказів, в межах підстав та предмету позову.

Порушень судом першої інстанції норм процесуального права під час судових дебатів, апеляційним судом не встановлено.

Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскарженого судового рішення. При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Суддя: