Справа № 449/44/19 Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/811/945/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача Бібрської міської ради адвоката Васько І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Милян Андрія Олексійовича на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року, постановлене в складі головуючого судді Борняка Р.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до Бібрської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа: Відділ у Перемишлянському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання недійсним та скасування рішень Бібрської міської ради, скасування права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, у якому просив: визнати недійсним та скасувати рішення Бібрської міської ради від 16.02.2018 року №1084 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва в м.Бібрка»; визнати недійсним та скасувати рішення Бібрської міської ради від 05.10.2018 року №1478 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва гр. ОСОБА_3 в м.Бібрка» та скасувати право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:005:0523, що зареєстрована за ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.02.2018 року Бібрською міською радою прийнято рішення №1084 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва в м.Бібрка», орієнтовною площею 0,03 га в АДРЕСА_1 за рахунок земель житлової та громадської забудови.

05.10.2018 року Бібрською міською радою прийнято рішення №1478 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва гр. ОСОБА_3 в м.Бібрка», кадастровий номер :01:005:0523 площею 0,0300 га в м.Бібрка».

07.11.2018 року ОСОБА_3 , на підставі вищевказаного рішення на своє ім`я проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:005:0523 площею 0,0300 га в м.Бібрка.

Враховуючи те, що він, позивач тривалий час відкрито користується вищезгаданою земельною ділянкою, а також те, що щодо неї ще у 1976 році у встановленому порядку оформлено землекористування, то рішення Бібрської міської ради від 16.02.2018 року та від 05.10.2018 року, а також право власності ОСОБА_3 підлягають скасуванню, як такі, що порушують його право на приватизацію земельної ділянки.

Зазначає, що 10.12.1976 року на підставі рішення виконавчого комітету Бібрської міської ради депутатів трудящих від №141 земельна ділянка площею 1536 кв.м., по АДРЕСА_2 була зареєстрована за землекористувачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та закріплена за будинковолодінням АДРЕСА_3 .

На додатку до рішення (Генеральний план) наведена схема земельної ділянки, на якій відображена її конфігурація та межі.

Станом на сьогодні земельна ділянка площею 1536 кв.м. по АДРЕСА_4 .

Після смерті ОСОБА_5 у 2005 році він в цілому успадкував будинковолодіння АДРЕСА_3 та на підставі ст.1225 ЦК України - набув право користування земельною ділянкою площею 1536 кв.м., на якій воно розташоване.

Факт постійного користування (більше сімдесяти років), його родиною земельною ділянкою площею 1536 кв.м. з розташованим на ній будинковолодінням АДРЕСА_3 , підтверджується Актом про підтвердження постійного користування земельною ділянкою, складеним та підписаним 23.10.2018 року його сусідами.

Співставлення даних геодезичних замірів (додаток до заяви ОСОБА_3 про надання дозволу про виготовлення проекту землеустрою від 13.02.2018 року) та генерального плану (Рішення виконавчого комітету Бібрської міської ради депутатів трудящих від №141 від 10.12.1976 року) свідчить про те, що оскаржуваними рішеннями у нього фактично безпідставно та незаконно вилучено частину земельної ділянки, а саме - 300 кв.м. з 1536 кв.м.

Звертає увагу, що він має намір у встановленому порядку оформити право власності на земельну ділянку площею 1536 кв.м. по АДРЕСА_2 , однак незаконні дії відповідачів порушують його права, по-перше, як законного користувача земельної ділянки та, по-друге, унеможливлюють реалізацію його права приватизувати земельну ділянку.

Таким чином, він на законних підставах користується земельною ділянкою площею 1536 кв.м. по АДРЕСА_2 , рішення, яким виділялася земельна ділянка не скасоване, не відмінене, він сам добровільної відмови від користування земельною ділянкою не надавав, земельна ділянка у нього не вилучалася, а отже рішення на підставі якого було виділено земельну ділянку 10.12.1976 року є чинним та не скасованим, тому відповідно до ч.1 ст.118 Земельного кодексу України він має право на приватизацію земельної ділянки, яка тривалий час перебуває у його користуванні.

Також, зазначає, що Бібрська міська рада, приймаючи оскаржувані рішення на сесії, зобов`язана була врахувати раніше прийняте нею рішення, зокрема, 10.12.1976 року, з метою уникнення ситуації, коли її рішення від 16.02.2018 року та від 05.10.2018 року грубо порушили його права, які виникли у нього на підставі діючого та не скасованого рішення. Просив позов задовольнити.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Бібрської міської ради, ОСОБА_3 , Третьої особи: відділу у Перемишлянському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання недійсними та скасування рішень Бібрської міської ради, скасування права власності відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_2 , в особі адвоката Милян А.О. оскаржив таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що при розгляді справи судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду, викладені в рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Скаргу обґрунтовує тим, що земельна ділянка площею 1536 м.кв. по АДРЕСА_2 у встановленому порядку була надана в користування ще до набрання чинності Земельним кодексом Української РСР від 1970 року і факт її надання підтверджується рішенням виконавчого комітету Бібрської міської ради депутатів трудящих від 10.12.1976 року №141 «Про результати обміру земель забудованого кварталу», Свідоцтвом про право на спадщину від 21 березня 2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 березня 2007 року, Актом про підтвердження постійного користування земельною ділянкою, складеним та підписаним 23.10.2018 року сусідами позивача, показаннями свідків, матеріалами Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), інвентарний номер №36113 від 2012 року. Вважає, що на позивача поширюються норми Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» та п.п.1,7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо збереження за ним права на користування земельною ділянкою площею 1536 кв.м. щодо оформлення у встановленому порядку права власності на неї або землекористування і будь-яке наступне вилучення ділянки чи її частини не у встановленому порядку є незаконним.

Просить рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному об`ємі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Бібрської міської ради адвокат Васько І.П. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 заявою від 13.02.2018 року звернулася до Бібрського міського голови з проханням надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва, що знаходиться поряд із ділянкою її матері.

Згідно Рішення Бібрської міської ради №1084 від 16.02.2018 року «Про надання дозволу гр. ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва в м.Бібрка», Бібрська міська рада вирішила, надати гр. ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва орієнтованою площею 0,03 га в АДРЕСА_1 за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Згідно Рішення Бібрської міської ради №1478 від 05.10.2018 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва гр. ОСОБА_3 в м.Бібрка», Бібрська міська рада вирішила затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва в м.Бібрка та передати у власність гр. ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер :01:005:0523) площею 0, 0300 га в м.Бібрка.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №145163913 від 13.11.2018 р., земельна ділянка площею 0,03 га, кадастровий номер :01:005:0523, належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Бібрської міської ради депутатів трудящих від 10.12.1976 року, №141 «Про результати обміру земель забудованого кварталу №6», Виконавчий комітет Бібрської міської ради депутатів трудящих вирішив, зокрема зареєструвати за землекористувачами забудованого кварталу №6 присадибні ділянки.

Згідно із додатком до Рішення Виконавчого комітету Бібрської міської ради депутатів трудящих від 10.12.1976 року, №141 «Про результати обміру земель забудованого кварталу АДРЕСА_5 , площа ділянок по фактичному обміру земель 1536, зареєстровано за землекористувачами 76 кв.м.

Згідно генерального плану земельної ділянки площею 1536 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 , користувачами такої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕК №426002 від 21.03.2007 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_6 є її син ОСОБА_2 , 1953 р.н. Спадкове майно, на яке видано дане свідоцтво, складається з житлового будинку з відповідними господарськими прибудовами, що знаходиться в АДРЕСА_3 на земельній ділянці з присадибних земель Бібрської міської ради і належить померлій.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14076289 від 30.03.2007 року, будинок, що знаходиться по АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності, в частці 1/1 гр. ОСОБА_2 .

Згідно листа Бібрської міської ради від 01.11.2018 року №02.13/648, виконавчий комітет Бібрської міської ради повідомив ОСОБА_2 , про те, що у архівах Бібрської міської ради зберігаються документи починаючи з 1995 року; документи, що приймались до 1995 року у архівах міської ради - відсутні; згідно наявних у Бібрській міській раді документів жодних рішень щодо надання в користування (власність) земельних ділянок (а також їх вилучення) громадянам: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 - не приймалось (за відсутності відповідних звернень - заяв). Станом на 30.10.2018 рік зареєстровано три заяви від гр. ОСОБА_2 , які поступили протягом жовтня 2018 року, і які буде розглянуто на черговій сесії Бібрської міської ради, яка відбудеться орієнтовно в кінці листопада.

Як вбачається із Акту встановлення та узгодження межі земельної ділянки від 06.08.2012 року, в присутності представників Бібрської міської ради та представників суміжних землекористувань/землеволодінь, проведено визначення та закріплення в натурі межі земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Рішення Бібрської міської ради №1508 від 09.11.2018 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 », Бібрська міська рада вирішила дати дозвіл гр. ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки орієнтованою площею 0,1000 га в натурі (на місцевості з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_3 .

Згідно Рішення Бібрської міської ради №1507 від 09.11.2018 року «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва в м.Бібрка», Бібрська міська рада вирішила надати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення садівництва орієнтованою площею 0,02 га в м.Бібрка за рахунок земель сільськогосподарського призначення (угіддя-рілля).

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Бібрської міської ради №3195, будинок АДРЕСА_2 , дійсно перенумеровано та переіменовано на будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 02.11.1984 року, житловий будинок разом із відповідними господарськими прибудовами, який знаходиться в АДРЕСА_2 належить ОСОБА_8 на праві приватної власності.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що порушень земельного законодавства при виділенні земельної ділянки відповідачу, в судовому засіданні не встановлено. Позивачем не доведено порушення відповідачами його прав, які, нібито, виникли у нього на підставі діючих та не скасованих рішень.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст з поміж іншого належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказане свідчить, що відповідна рада за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії, а саме: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні, з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

Перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, при цьому зобов`язує орган місцевого самоврядування у випадках прийняття рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Крім того, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 10 грудня 2013року у справі № 21-358а13 і від 07червня 2016 року у справі № 21-1391а16, а також Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17 і від 25 вересня 2019 року у справі № 145/693/16-ц.

Скасування рішення про надання відповідного дозволу не є порушенням речового права, якщо тільки немає обставин, які свідчать про наявність у цієї особи або інших заінтересованих осіб речових прав щодо такої земельної ділянки.

Аналогічні позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 206/47125/17 (касаційне провадження № 14-96цс19).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до статті 16 Земельного кодексу Української РСР (в редакції 1970 року, чинній на час прийняття рішення від 10.12.1976 року № 141), надання земельних ділянок у користування здійснювалося в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Згідно зі статтею 20 цього Кодексу відповідно до основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Відповідно до статті 21 Земельного кодексу Української РСР видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів.

Згідно зі статтею 22 вказаного Кодексу Української РСР приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, у даній справі позивач не довів своє належне землекористування спірною земельною ділянкою, а відтак і підстав для визнання оскаржуваних рішення міської ради незаконним, оскільки у органу місцевого самоврядування не було законних підстав для відмови в наданні відповідачу дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, затвердження такої та передачі спірної земельної ділянки у власність.

За умови того, що позивач самостійно не звертався до Бібрської міської ради за отриманням дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на спірну земельну ділянку, у нього відсутнє зареєстроване речове право на таку, оскільки відсутній документ, що стверджує таке право, виданий відповідно до вимог Земельного кодексу Української РСР, мотиви позовної заяви та апеляційної скарги про порушення оскаржуваними рішенням саме його прав, як землекористувача, в порядку спадкування, є безпідставними.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування оскаржуваного судового рішення та цієї постанови достатніми.

Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки під час вирішення справи судом правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, таку слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Милян Андрія Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.