Справа № 127/9960/20
Провадження № 22-ц/801/262/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 рокуСправа № 127/9960/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року, постановлене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Федчишеним С.А.,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2020 ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає та знаходиться на утримані позивача.

Позивач вказує, що відповідач сплачував аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття. На даний час син досяг повноліття та продовжує навчається на третьому курсі денної форми навчання Вінницького технічного коледжу за спеціальністю «Телекомунікації та радіотехніка», у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, адже не має самостійного заробітку. Відповідач на утримання сина добровільно матеріальної допомоги не надає.

ОСОБА_2 зазначає, що самостійно складно матеріально утримувати сина, оскільки вона вдова та багатодітна мати, на утриманні, якої знаходяться троє дітей.

Пославшись на викладені обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на сина у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом та до закінчення навчання.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2020 року скасовано.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на сина в розмірі 1 /4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.05.2020 до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи просив скасувати частково та ухвалити нове, яким стягнути аліменти з нього в розмірі 1500,00 грн.

В якості основних доводів зазначає, що суд не взяв до уваги, що позивач не надала доказів витрат на навчання сина. Судом було порушено принцип рівності, оскільки враховано тільки сімейний стан позивача, а відповідача не враховано. Вказує, що на утриманні має неповнолітню доньку, яка часто хворіє та потребує лікування, житлом не забезпечений та був звільнений з роботи, а тому суд прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, оскільки відповідач не має змогу надавати таку допомогу.

В свою чергу позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає частково.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є батьком повнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

Син проживає та зареєстрований разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 17.05.2005 стягувались з відповідача на користь позивача аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.6). На даний час стягнення аліментів припинено, так як син досяг повноліття.

ОСОБА_3 є студентом ІІІ курсу, денної форми навчання Вінницького технічного коледжу за спеціальністю «Телекомунікації та радіотехніка», термін навчання з 01.09.2017. по 30.06.2021. Навчання на бюджетній основі, що підтверджується копією довідки №547 від 02.03.2020 (а.с.8).

ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 - змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с.12).

Позивач є багатодітною матір`ю, на утриманні, якої знаходяться троє дітей, що підтверджується копією посвідчення та копіями довідок (а.с. 9-11), також позивач вдова, оскільки чоловік з яким вона зареєструвала шлюб, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 16).

Відповідач ОСОБА_1 16.06.2005 вдруге зареєстрував шлюб, від якого має неповнолітню доньку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 65-66).

На утримані у відповідача знаходиться дружина і донька, що підтверджується довідкою №350/161/58 від 19.06.2020 (а.с. 69).

З копії виписки із медичної картки слідує, що донька ОСОБА_1 хворіла та проходила курс лікування (а.с. 67).

Відповідно до довідок №700,701 від 21.07.2020 відповідач та його дружина на обліку в управлінні соціального захисту населення департаменту соціальної політики не перебувають та ніяких видів державних соціальних допомог не отримують (а.с. 70-71).

З витягу із Наказу від 05.06.2020 слідує, що ОСОБА_1 був звільнений (а.с. 72).

З виписок із медичної картки слідує, що батько дружини відповідача- ОСОБА_5 має ряд хвороб, проходив обстеження та лікування (а.с. 76-88).

Задовольняючи позов та визначаючи аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, суд першої інстанції правильно свій висновок мотивував тим, що син сторін, який продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги, як з боку матері, так із боку батька. При цьому ОСОБА_1 має можливість надавати матеріальну допомогу саме у такому розмірі.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція.

Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу стягнення аліментів, у зв`язку з навчанням повнолітнього сина.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріально допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Аналогічний висновок міститься у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Аналіз статей 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192, 194-197 цього Кодексу.

Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не приймає участі в утриманні дитини.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд прийшов до висновку, що повнолітній син відповідача, який є студентом денної форми навчання, не працює, не отримує доходів, перебуває на матеріальному забезпеченні матері, при цьому несе певні витрати, які пов`язані з його навчанням, а тому стягнення аліментів з батька на його утримання є необхідним, оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які відповідач повинен сплачувати на користь свого повнолітнього сина, суд першої інстанції правильно виходив із потреб дитини, врахував рівність участі батьків в її утриманні. Тобто судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

В супереч ст.81 ЦПК України відповідач не довів, що він знаходиться в тяжкому матеріальному становищі і не може надавати таку допомогу своєму сину. Належних доказів на підтвердження того, що він є непрацездатним, відповідач не надав, як суду першої, так і апеляційної інстанцій. Відомостей про реальний розмір свого доходу, за рахунок якого він існує з сім`єю - до суду не було надано.

Водночас суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, що тесть (батько нової дружини відповідача), який має ряд захворювань та потребує лікування дійсно знаходиться саме на утриманні відповідача.

Крім того, апеляційним судом було прийнято до уваги і те, що ОСОБА_1 має на утриманні неповнолітню доньку та на дружину, однак це не звільняє його від обов`язку надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині від попереднього шлюбу, яка продовжує навчання, задля забезпечення її розвитку.

Обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітнього сина сторін, який навчається, не може бути перекладено винятково на матір дитини.

Дитина сторін проживає разом з позивачем, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, а тому всі витрати на проживання, харчування та навчання лежить на позивачу.

При вирішенні спору, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відтак, суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, встановив баланс між обов`язком відповідача по сплаті аліментів та правом повнолітньої дитини на отримання матеріальної допомоги на період навчання.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він має на утриманні неповнолітню доньку від іншого шлюбу, яка часто хворіє та потребує лікування, а тому немає можливості сплачувати аліменти в розмірі визначеному судом, не приймаються до уваги з огляду на таке.

З виписки із медичної картки слідує, що ОСОБА_1 хворіла та проходила курс лікування один місяць, однак не має доказів того, що вона постійно хворіє та потребує безперервного лікування, а тому надана виписка, не є належним, допустимим і достатнім доказом постійної хвороби доньки.

Крім того на утриманні інші діти не звільняють від обов`язку відповідача утримувати сина від попереднього шлюбу.

Відтак доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом було порушено принцип рівності, оскільки враховано тільки сімейний стан позивача, а відповідача не враховано, не заслуговують на увагу.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача, що житлом не забезпечений та був звільнений з роботи, оскільки факт не працевлаштування і відсутність стабільного заробітку не зменшує обсягу обов`язків відповідача, як батька, з утримання дитини, яка продовжує навчання та не звільняє його від сплати аліментів на цей період.

Вимога відповідача про стягнення з нього аліментів в твердій грошовій сумі колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України аліменти у твердій грошовій сумі визначаються судом за заявою одержувача.

З матеріалів справи вбачається, що зазначеної заяви позивачем подано не було.

Докази, які були подані до відзиву позивачем, а саме: копія посвідчення позивача; копія чеків про оплату спортивних занять; копія консультативного висновку та копії розрахунків і чеків по оплаті комунальних послуг, в силу ч.3 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не приймається. Оскільки позивач не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї. Водночас саме на позивача покладено обов`язок доказування обставин, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги та подання всіх наявних у неї доказів у строки, встановлені статтею 83 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розмір аліментів на повнолітню дитину, відповідно статті 200 СК України, визначається без зазначення мінімального розміру для дитини відповідного віку, в зв`язку з чим, вважає за необхідне виключити в резолютивній частині рішення суду в другому абзаці фразу «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, а тому приймаються до уваги колегією суддів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ч.4 ст.376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки суд першої інстанції у резолютивній частині рішення допустився помилки, а саме вказав розмір аліментів на повнолітню дитину та зазначив мінімальний розмір для дитини відповідного віку, то рішення суду в цій частині підлягає зміні.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року змінити, виключивши з другого абзацу резолютивної частини рішення суду вказівку: «але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало