Справа № 467/811/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання - Старовойтова В.С.

державного виконавця Дзгоєвої Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка подання державного виконавця Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мирослави Дерій про розшук боржника, -

ВСТАНОВИВ :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

Державний виконавець порушила перед судом питання про розшук боржника ОСОБА_1 , умотивувавши своє звернення тим, що з 16 грудня 2019 року у неї на виконанні знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Арбузинським районним судом Миколаївської області 26 листопада 2019 року про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

У зв`язку із тим, що місцезнаходження боржника невідоме, інформація про його доходи не здобута, заборгованість зі сплати аліментів становить 78 878,82 грн., державний виконавець просила суд оголосити ОСОБА_1 у розшук.

Позиція учасників судового провадження

Представник уповноваженого органу ДВС Дзгоєва Т. Ю. в судовому засіданні внесене подання підтримала з підстав, що у ньому викладені, просила його задовольнити та пояснила суду, що місце проживання і місцеперебування боржника ОСОБА_1 наразі невідоме, за місцем мешкання він не знаходиться.

Наявності у нього майна виявити також не вдалося шляхом здійснення ряду запитів, проте, чи виїжджав боржник за межі України невідомо.

При цьому, пояснила, що Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, а лише те, що державний виконавець повинен направити її копію останньому.

Тому, на думку, державного виконавця, відсутність відомостей про отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, не є перешкодою для оголошення його розшук.

Стягувач в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлена належно, причин свого неприбуття не вказала, будь яких заяв чи то клопотань, зокрема, про відкладення судового засідання, до суду не направляла.

Боржник викликався в судове засідання шляхом направлення судової повістки за наявною у матеріалах справи адресою, яку отримала стягував, в судове засідання не з`явився.

Мотиви суду і положення закону, якими він керувався при постановленні ухвали у ракурсі установлених фактичних обставин цієї справи

У свою чергу, суд проаналізувавши надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, з огляду на правову аксіому «Atrium habet se intromittere indicia prae se» (суд має справу з тими доказами, які перед ним), виходив із такого.

Зокрема, суд установив, що на виконанні державного виконавця Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження ВП № 60895781 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Арбузинським районний судом Миколаївської області 26 листопада 2019 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 22 липня 2019 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Виконавче провадження за цим листом відкрите постановою державного виконавця від 16 грудня 2019 року.

За весь цей час, тобто з 16 грудня 2019 року і по день постановлення цієї ухвали, державний виконавець, згідно наданих нею доказів, зробила один раз запити з метою виявлення у божника майна, отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та склала один акт від 17 грудня 2020 року про не проживання боржника за наявною у неї адресою. І все.

Принаймні, протилежного перед судом не доведено, як то, матеріалів виконавчого провадження не надано, у той час, як державному виконавцю ніхто не заважав ретельніше готувати матеріали звернення до суду і надати останньому усі без винятку документи, що мають значення для правильного прийняття рішення у цій справі.

Тож, вирішуючи порушене питання, суд виходив із такого.

Зокрема, розшук майна боржника врегульовано ч.2 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», а розшук боржника - ч.1 ст.36 даного Закону.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, державний виконавець здійснює необхідні заходи для своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб і порядок визначені виконавчим документом.

У свою чергу, згідно ч.2 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Організацію розшуку боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

При цьому, згідно ч.8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Таким чином, аналізуючи зазначені вище норми Закону у контексті установлених обставин, суд приходить до висновку, що перш ніж звертатися до суду з поданням про оголошення розшуку боржника, державний виконавець самостійно вживає заходів щодо встановлення місця проживання /перебування боржника.

Та у цьому випадку суд не установив дотримання державним виконавцем установленої законом періодичності перевірки майнового стану боржника, так як ним надано тільки ті запити, які зроблені за місяць до дня звернення до суду із цим поданням.

Акт державного виконавця про не проживання боржника датований 17 грудня 2020 року, що безпосередньо передує зверненню до суду.

Тому виникає логічне запитання стосовно того, що державним виконавцем протягом року робилось для того аби ужити заходів для виявлення майна боржника та, відповідно, примусового виконання судового рішення.

Як наслідок, суд вважає, що у цьому випадку, суду не мав у своєму розпорядженні будь - яких доказів того, що державним виконавцем були вжиті достатні заходи по встановленню фактичного місця проживання чи перебування боржника, у тому числі здійснення запиту до Департаменту інформаційних технологій УМВС України щодо витребування інформації про те, чи перебуває боржник на обліку в органах внутрішніх справ; чи не оголошений він у розшук в рамках кримінального провадження, а також відомості з приводу перебування його в місцях позбавлення волі; витребування інформації з ДРАЦС щодо внесення змін у будь-які актові записи боржника (одруження, зміна прізвища, смерть).

Та навіть відомостей про те, що божник не перетинав кордон України, державним виконавцем отримано не було.

Такий захід як привід боржника до державного виконавця не застосовувався.

У той час, як сам по собі факт відсутності боржника за місцем, вказаним у виконавчому документі, не є підставою для оголошення його у розшук. З урахуванням ще й того, що суб`єктом звернення не достовірно доведено, що боржник дійсно знає про те, що він є учасником виконавчого провадження.

Зокрема, установлено, що боржник не отримував постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому не видається логічним, що він уникає виконання судового рішення про стягнення із нього аліментів.

Те, що боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, не може бути вагомими аргументом для застосування досить серйозного втручання у його приватне життя, як то, розшук.

Позаяк, поряд із цим державний виконавець має вжити всеохоплюючих заходів перед тим, як ініціювати питання розшуку боржника, чого у цьому випадку зроблено не було.

А як вказав суд вище, підставою ж для звернення виконавця до суду з поданням про розшук боржника є відсутність відомостей про місце перебування та проживання боржника-фізичної особи, ураховуючи право особи на вільний вибір місця проживання/перебування, з огляду на те, що бордник у цьому випадку не знає про те, що він є учасником виконавчого провадження.

Та навіть запиту про перетин боржником кордону України державним виконавцем зроблено не було, і у всяк випадку, протилежного не доведено.

Тому, організація і здійснення розшуку боржника органами Національної поліції за таких обставин не є пропорційним заходом за таких обставин.

Як наслідок, враховуючи вищевикладене і той факт, що державним виконавцем не надано суду доказів про уникнення боржника від виконання судового рішення, а так само і того, що вжиті ним заходи на предмет встановлення місця його перебування/проживання були достатніми і вичерпними, у задоволенні цього подання слід відмовити, що не позбавляє державного виконавця права повторного звернення до суду з аналогічним поданням за умови вичерпання всіх передбачених законом заходів, направлених на встановлення місця знаходження боржника.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд зазначає, що розшук боржника є істотним втручанням у приватне життя особи у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод ( Рим, 04.ХІ.2950 р.), і тому має бути легітимним, виправданим та пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у п.33 рішення ЄСПЛ у справі «Фельдман проти України», за яким будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.

Але у цьому випадку, у світлі положень Закону України «Про виконавче провадження», який надає державному виконавцю досить широкі можливості самостійно встановити місце проживання та/або перебування боржника, фактично має місце бездіяльність державного виконавця і намагання перекласти свої функції на інші органи.

При цьому, суд ураховує розмір заборгованості боржника за аліментами, але з мотивів, що наведені ним вище, робить висновок, що державному виконавцю було простіше перекласти свою відповідальність на суд у цій ситуації та звернутись до суду із цим поданням.

Однак, суд у рівній мірі ураховує права, інтереси та свободи усіх учасників провадження, у тому числі й боржника.

До того ж суд вкотре наголошує, що звернення із поданням про розшук боржника є фактично крайнім заходом втручання у приватне життя особи, а тому він може застосовуватись виключно тоді, коли всі інші заходи, здійснені уповноваженою особою, виявились неспроможними досягти установленої законом і прийнятної цілі.

Інакше кажучи, державному виконавцю слід запропонувати здійснити дії, які б свідчили про те, що державний виконавець уживає достатньо передбачених законом заходів задля виконання судового рішення, у тому числі, й шляхом направлення запитів на встановлення місцязнаходження хоча б майна боржника та його фактичне проживання, а також місця роботи із періодичністю, що встановлена ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Як наслідок, внесення такого подання є передчасним, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Тому, з цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 260, 261, 438 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання державного виконавця Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мирослави Дерій про розшук боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Копію ухвали направити заявнику і стягувачу.

Ухвала може бути оскаржена учасниками справи або особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 15 (п`ятнадяцяти) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя І.В. Явіца