Справа № 308/8692/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13 грудня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області:

під головуванням судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

09.07.2021 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого посилається на те, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, подружжя придбало вищевказану квартиру, де наразі позивачка проживає у даній квартирі разом з сином..Вказує, що договір купівлі-продажу квартири від імені подружжя підписав відповідач як покупець, на підставі чого приватним нотаріусом зареєстровано право власності (1/1) на відповідача. Стверджує, що в позасудовому порядку вирішити питання поділу квартири не вдалося за можливе, оскільки відповідач виїхав за кордон та наразі місце перебування його позивачці невідоме. Тож, оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка просить здійснити поділ такого.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила здійснити поділ квартири, придбаної за час перебування у шлюбі, не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином, зокрема шляхом виклику через вебпортал Судова влада України. Заяви про розгляд справи за його відсутністю та відзив до суду від нього не надходило.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі ст. 280 ЦПК України, зі згоди сторони позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

В період з 20.08.2013 по 01.12.2020 позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується окрім як свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15.03.2019, також рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 01.12.2020, яке набуло законної сили 04.01.2021. Відтак обставина перебування сторін у зареєстровану шлюбі не підлягає доказуванню на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

За час перебування сторін у шлюбі відповідач як покупець уклав з ОСОБА_4 як продавцем договір купівлі-продажу від 10.06.2016, предметом якого є квартира загальною площею 70, 1 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Ринкова вартість вказаного об`єкта нерухомості згідно з п. 2.1 договору купівлі-продажу від 10.06.2016 становить 99402 грн. При цьому в п. 3.10 вказано, що дружина покупця - ОСОБА_1 надала свою згоду на придбання квартири.

Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Митровцій Ю.Ю. за реєстровим №848.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на таке №61502909 від 15.06.2019 стверджується, що право власності на квартиру загальною площею 70, 1 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване на ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (частка 1/1).

За висновком органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 07.07.2020 №460/23/02-14 місце проживання дитини ОСОБА_3 , 03.03.1019 визначено разом з матір`ю - позивачкою за адресу її місця проживання.

Довідкою ОСББ «Можайського 32» від 28.02.2021 та актами про проживання осіб без реєстрації від 09.03.2021 стверджується, що позивачка разом з сином проживають за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації.

При цьому актами ЖБК «Силует» від 14.03.2019, 20.01.2020 та 04.01.2021 стверджується, що позивачка не проживає за адресою місця її реєстрації АДРЕСА_2 з 2018 року, а її чин - з народження.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно з частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Спірний об`єкт нерухомості придбаний відповідачем за час перебування останнього у зареєстровані шлюбі з позивачкою, яка надала свою згоду на укладення договору-купівлі продажу такої квартири, а також перебуваючи у шлюбі з відповідачем народила дитину, за якою доглядає та виховує, дбає про матеріальне забезпечення такої. При цьому відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності сторін на вказану квартиру, а в ході розгляду справи судом не встановлено, що на зазначені об`єкти нерухомого майна поширюються положенні п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, за якими особистою власності одного з подружжя є майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вказане положення відображене й в статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Враховуючи, що спірні земельні ділянки визнаються судом об`єктом права спільної сумісної власності сторін з вищевказаних підстав, суд вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України частки у праві спільної сумісної власності сторін є рівними, а тому за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину вказаних об`єктів нерухомості як частку у спільному майні подружжя.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви є обґрунтованими та наявні правові підстави для їх задоволення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір в загальній сумі 1444 гривні, з яких 990 грн. за пред`явлення позову та 454 грн. - за розгляд заяви про забезпечення позову.

За ухвалою суду від 13.07.2021 вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартиру та заборонено здійснювати будь-які дії щодо вказаного об`єкта нерухомості.

Відповідно до ч. 6 ст. 158 КПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 178, 191, 223, 247, 263-265, 279, 280 ЦПК України, ст.ст. 60, 69-71 СК України, ст. 325, 368, 372 ЦК України, суд

ухвалив:

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею (кв.м.): 70.1, житлова площа (кв.м.): 45.6.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею (кв.м.): 70.1, житлова площа (кв.м.): 45.6.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , сплачений нею судовий збір в загальній сумі 1444 (одна тисяча чотириста сорок чотири) гривні.

Заочне рішення може бути переглянуте Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП відсутній, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Ужгородським МВ ГУ ДМС 20.09.2013, зареєстроване місце проживання якої за адресою АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, останнє відоме зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 .

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов