КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

при секретарі - Діденку А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача, просила визнати недійсним договір №31/01-19 від 31.01.2019 про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним між нею та відповідачем і застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з останнього на її користь грошових коштів в розмірі 55800 грн.

В обґрунтуванні позову вказувала, що 31.01.2019 р. між нею та відповідачем було укладено договір №31/01-19 про відступлення прав вимоги за кредитним договором. За вказаним договором відповідач, що набув право вимоги за кредитним договором №0, укладеним 21.05.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №952/К від 09.11.2018р., укладеного між ним та ПАТ «Дельта банк», відступив їй, а вона набула прав вимоги первісного кредитора до боржника. На підставі даного договору в результаті обмінно-валютної операції нею було виконано на користь відповідача оплату у розмірі 55800 грн. Таким чином, вона набула прав вимоги до боржника ОСОБА_2 , який здійснив зміну прізвища та імені на ОСОБА_2 , за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 21.05.2007р.

На день укладення договору про відступлення прав вимоги було чинним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014р., ухвалене у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , яке дозволяло стягнути з боржника на користь позивачки заборгованість за кредитним договором в сумі 332 927,85 грн., з яких заборгованість за сумою кредиту - 152 602,31 грн., заборгованість за відсотками - 180 325,52 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 04.09.2019р. заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014р. було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого у даних взаємовідносинах є вона) до ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 21.05.2007р..

Вважала, що договір №31/01-19 від 31.01.2019р про відступлення прав вимоги за кредитним договором є недійсним, у зв`язку з тим, що придбані внаслідок його укладання зобов`язання є недійсними з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. Внаслідок укладання договору відбулася заміна сторони у зобов`язанні на особу, що не відноситься до фінансових установ, яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Отже, оспорюваний правочин суперечить нормам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу.

За таких обставин, договір підлягає визнанню недійсним. Наслідком визнання договору недійсним є двостороння реституція, яка полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Виходячи з цього, їй повинні були повернуті грошові кошти в сумі 55800 грн., які були сплачені на підставі договору №31/01-19 від 31.01.2019р. на користь відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір №31/01-19 від 31.01.2019 про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», з застосуванням наслідків недійсності правочину.

Стягнуто з ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 55 800 грн. 00 коп., а також судовий збір в сумі 840 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняте нове, яким відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лапунько О.М., діюча в інтересах ОСОБА_1 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Товариства підтримав подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник позивачки проти апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на обґрунтованість постановленого рішення суду.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 31.01.2019 р. між ТОВ «Вердикт Капітал» та ОСОБА_1 був укладений договір №31/01-19 про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Відповідно до п.1, п.2, п.4 даного договору сторони домовилися, що за цим договором, в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор, що набув право вимоги за кредитним договором №0, укладеним 21.05.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №952/К від 09.11.2018 р, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора до боржника, зазначеного у додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, за кредитним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, вказаних у додатку №1 до цього договору. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. За цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, однак в будь-якому випадку тільки у разі надходження до Товариства грошових коштів ціни відступлення прав вимоги, набуває усі права кредитора за основним договором, включаючи право вимагати належного виконання боржником зобов`язань за основним договором, сплати боржником грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій у розмірах, вказаних у додатку №1 до цього договору, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку №1 до цього договору. Права кредитора за основним договором переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. За відступлення прав вимоги за основним договором, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти в сумі 55800 грн. Згідно з п.4.1. договору новий кредитор зобов`язується сплатити на користь первісного кредитора ціну права відступлення, зазначену в п.4 цього договору, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок первісного кредитора, зазначений в п.19 цього договору або іншим, не забороненим законодавством України, способом, в строк до 01.02.2019.

Вказана сума у порядку виконання умов договору була перерахована ОСОБА_1 на рахунок відповідача 31.01.2019р., що підтверджується квитанцією №127ВD51B84.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи недійсним договір №31/01-19 від 31.01.2019р. про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Вердикт Капітал», із застосуванням наслідків недійсності правочину, та стягуючи з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 55 800 грн. 00 коп., суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази на підтвердження факту переходу від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитним договором, а відтак є юридично неспроможними і посилання на заміну кредитора з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Вердикт Капітал» у кредитному зобов`язанні на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, укладеному 09.11.2018 року між останніми. Окрім того, спірний договір є договором факторингу, стороною якого є фізична особа, яка в силу закону не може бути стороною даного договору, оскільки немає статусу особи, яка надає фінансові послуги.

Колегія суддів не може погодитися з даними висновками суду з огляду на таке.

Недійсність договору встановлена ст.203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч.1ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За загальним правилом ст.216 ЦК України основним наслідком укладення правочину, що не відповідає вимогам закону і визнається недійсним, є двостороння реституція, яка полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п.2,12 постанови №3 від 28 квітня 1978 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практика в справах про визнання угод недійсними», угода може бути визнана недійсною лише на підставі та за наслідками, передбаченими Законом, а тому в кожній справі про визнання угоди недійсною, суд має встановити ті обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною та настання визначених юридичних наслідків.

Судом першої інстанції було встановлено, що 21.06.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 18 033 доларів США з розрахунку 13% річних на строк 21.05.2007 р. до повного повернення кредиту.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 21.05.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №115373, згідно з умовами якого поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Згідно з повідомленнями Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві ОСОБА_2 та ОСОБА_4 змінили свої прізвища та ім`я на ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Окрім того, 08.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення з останніх суми заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014 р. позов було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 332 927,85 грн. та вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 04.09.2019 р. було скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014р. та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта-Банк» було відмовлено.

Скасовуючи рішення суду 1-ї інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції посилався на те, що з матеріалів справи вбачається, що представник ПАТ «Дельта Банк» на підтвердження отримання «Дельта Банком» права вимоги за укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем кредитним договором надав суду навіть не копію відповідного договору, а виписку з нього, яка, в свою чергу, не містить даних про відчуження ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги саме за укладеними з відповідачами кредитним договором та договором поруки. При цьому, у витягу з додатку №1 до договору такі дані наявні, проте цей документ не є копією самого додатку і не містить відповідних реквізитів, які свідчили б про те, що такий додаток дійсно укладався та підписувався сторонами. Крім того, як передбачено п.2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі права вимоги за кредитом, відповідний Акт в матеріалах справи відсутній.

Доводи позивачки про те, що відсутні доказина підтвердження факту переходу від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитним договором, а відтак є юридично неспроможними і посилання на заміну кредитора з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Вердикт Капітал» у кредитному зобов`язанні на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, укладеному 09.11.2018 року між останніми, що було встановлено постановою Київського апеляційного суду, а тому наявні підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, не заслуговують на увагу.

Наявність постанови Київського апеляційного суду від 04.09.2019 р., якою було відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта-Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав ненадання належних доказів щодо переходу від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитним договором, не є підставою для задоволення даного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним між позивачкою та ТОВ «Вердикт Капітал» 31.01.2019 р.

В справі відсутні докази про те, що договір купівлі-продажу майнових прав, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк», в установленому законом порядку визнаний недійсним, отже на даний час цей договір є чинним.

Верховний Суд при розгляді справ: № 752/8842/14-ц та №914/2567/17 прийшов до правового висновку про те, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав, водночас, в справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

У разі заміни кредитора в зобов`язанні, саме зобов`язання зберігається в цілому та повністю замінюється лише його суб`єктивний склад у частині кредитора, при цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язання, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язанні, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора.

Також, укладаючи договір про відступлення права вимоги за №31/01-19 від 31 січня 2019 року ТОВ «Вердикт капітал» та ОСОБА_1 досягли згоди щодо всіх істотних умов наведеного договору та погодили ціну договору в розмірі 55 8000 грн., за якою відступається право вимоги до боржників ОСОБА_2 в загальному розмірі 1290 278,94 грн., що в даному випадку і було здійснено. Відповідачем було відступлено позивачці право вимоги щодо дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав.

Разом з тим, пунктом 13 оспорюваного договору визначено, що сторони погоджуються, що визнання в подальшому недійсним (нікчемність) всіх або будь-якого із прав вимоги за основними договорами не вплине на дійсність цього договору та первісний кредитор не несе жодної відповідальності у разі недійсності (нікчемності) будь-якого із основних договорів.

Окрім того, висновки суду першої інстанції про те, що між сторонами був укладений договір факторингу, а не договір цесії, колегія суддів вважає помилковими.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, приписи ст. 627 ЦК України встановлюють, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Таким чином, зі змісту вказаних правових норм вбачається, що у Цивільному кодексі України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме, правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Таким чином, суттєва відмінність договору уступки права вимоги є те, що відступлення права вимоги це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу, або ж без такої компенсації взагалі.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2019 року та з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 відповідно до якої, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.

Покупець права вимоги за договором про з відступлення права вимоги обов`язково не повинен мати статус фінансової установи.

Спірний договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором не має вказаних ознак договору факторингу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не взяв до уваги викладене та не врахував, що позивачка, як фізична особа та покупець права вимоги, не має статусу фінансової установи, та прийшов до помилкового висновку про те, що оспорюваний договір за своєю правою природою є договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги, до якого відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст.ст. 512-519 ЦК України).

Отже враховуючи наведене, а також з урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої у справах №910/13731/18 та 909/968/16 наявні підстави вважати, що договір №31/10-19, який є предметом даного позову, є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215, 1077 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору №31/01-19 від 31.01.2019 р. про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 то ТОВ «Вердикт Капітал», недійсним, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню й позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів в розмірі 55 800 грн., оскільки ці вимоги є похідними від задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року - скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня виготовлення повної постанови суду.

Повний текст постанови виготовлений 17 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: