РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Мукачево Справа 303/5688/21

2/303/1623/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС»

(2) Товариства з обмеженою відповідальністю «МІРОМІР ГРУП»

(3) ПАТ «Дельта Банк»,

треті особи без самостійних вимог на боці відповідача (1):

(1) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонтіївна

(2) приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В.

про визнання відсутності прав іпотекодержателя, визнання частково недійсним договору відступлення, скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна,

За участю:

представника позивача Пітуха В.І.

представника відповідача (1) Печунки В.О.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про:

1. Визнання відсутності у відповідача (1) прав іпотекодержателя за іпотечним договором від 27.09.2006 №0602/0906/88-023-Z-1, який укладений між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. та зареєстрованим в реєстрі за №3109, з наступними змінами та доповненнями щодо вбудованих нежитлових приміщень площею 268,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Визнання частково недійсним Договору №2303/К/1 про відступлення прав вимоги, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим №1609, в частині відступлення прав за іпотечним договором від 27.09.2006 №0602/0906/88-023-Z-1, який укладений між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. та зареєстрованим в реєстрі за №3109, з наступними змінами та доповненнями.

3. Скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 55337471 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. від 25.11.2020 13:21:34 про державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 39368080 (перенесений номер 4281924 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 59169620 від 08.07.2021 12:33:18, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В.) щодо прав іпотекодержателя ТОВ «Діджи Фінанс» відносно вбудованих нежитлових приміщень площею 268,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

4. Скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 59169620 від 08.07.2021 12:33:18, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. про держану реєстрацію заборони на нерухоме майно у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером 42881975 щодо прав іпотеко держателя АКБ «Тас-Комерцбанк» відносно вбудованих нежитлових приміщень площею 268,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

5. Визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за реєстровим номером 966, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Міромір Груп».

6. Витребування від товариства з обмеженою відповідальністю «Міромір Груп» на його користь нерухомого майна: вбудованих нежитлових приміщень площею 268,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що продаж спірного нерухомого майна здійснено ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» без будь-якого погодження з позивачем як з іпотекодавцем вказаного майна. При посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна третя особа (2) здійснила перенесення запису про іпотеку та вчинила реєстрацію заборони на нерухоме майно, що суперечить вимогам чинного, на час вчинення такої нотаріальної дії, законодавства. Крім того, позивач зазначає, що на момент посвідчення Договору від 2 вересня 2020 року №2303/К1 про відступлення права вимоги запис про іпотеку щодо нерухомого майна був відсутній, що є підставою для визнання такого договору недійсним в частині відступлення прав за іпотечним договором щодо позивача. Також вказує на те, що у зв`язку з тим, що оскаржуваний договір відступлення прав вимоги не створив жодних юридичних наслідків, з метою реального захисту та відновлення порушених прав позивача ефективним способом захисту порушеного права є скасування рішень третіх осіб (1), (2) про державну реєстрацію за ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» прав та їх обтяжень.

Доводячи перед судом необхідність задоволення позовних вимог, позивач посилається також на порушення третьою особою (2) вимог чинного законодавства щодо порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки третьою особою (2) зареєстровано публічне обтяження (заборону на нерухоме майно) на підставі договору іпотеки серія та номер: 3108, виданого 27.09.2006 при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна предмета іпотеки.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за реєстровим номером 966, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Міромір Груп» позивач посилається на відсутність у відповідача (1) прав іпотекодержателя, порушення вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку», зокрема вчинення такого без погодження з ним як іпотекодавцем, порушення переважного права позивача на придбання предмета іпотеки, неповідомлення іпотекодавця про намір укладання такого договору, продаж предмета іпотеки за заниженою ціною. Крім того, задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом укладання такого договору купівлі-продажу, не передбачене договором іпотеки.

Також позивач наголошує на тому, що його право як особи, яка вважає себе власником майна підлягає захисту шляхом задоволення позову до особи, яка незаконно ним заволоділа або добросовісного набувача з використанням правового механізму, регламентованого статтями 387, 388 Цивільного кодексу України, тобто шляхом витребування майна у відповідача (2).

У поданому суду відзиві на позов уповноважений представник відповідача (1) (Т. 1, а.с. 141-154) в задоволенні позову просив відмовити, оскільки ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» стало новим кредитором та іпотекодержателем позивача, тому мало право на відчуження спірного майна. Продаж предмету іпотеки відбувся з дотриманням приписів статті 38 Закону України «Про іпотеку». Позивач не висловив наміру придбати предмет іпотеки. Крім того, наголошує на тому, що запис про іпотеку, внесений 27.09.2006 не зникав, не припинявся та не вилучався, а станом на 02.09.2020 безпосередньо існував. Позивач не надав належних та допустимих доказів припинення зобов`язань за Іпотечним договором. Продаж предмету іпотеки відбувся за ціною, визначеною звітом про незалежну оцінку нерухомого майна, складеного 23 квітня 2021 року.

Від відповідача (2) також надійшов відзив на позовну заяву (Т.1, а.с. 196-206), згідно з яким у задоволенні позовних вимог просить відмовити так як ТОВ «Діджи Фінанс» належало право на продаж предмету іпотеки як іпотекодержателю. Запис про іпотеку існував з 27.09.2006 і доказів його скасування, вилучення позивач не надав. Продаж предмету іпотеки відбувся з дотриманням вимог статі 38 Закону України «Про іпотеку» та у спосіб передбачений договором про іпотеку. Також зазначає, що вартість предмету іпотеки визначена у звіті про оцінку нерухомого майна.

Відповідачем (3) також подано відзив на позовну заяву, у якому висловлена категорична незгода із заявленими позовними вимогами, так як в момент вчинення спірних договорів були дотриманні всі вимоги, які є необхідними для цивільно правової реалізації такого виду правочинів. Крім того, позивачем не доведено факту порушення його прав чи інтересів з боку відповідачів.

Позивачем подані аналогічні за змістом відповіді на відзиви відповідачів, у яких наголошено на тому, що реєстраційна дія щодо заміни іпотекодержателя за договором іпотеки вчинена державним реєстратором, який не посвідчував договір іпотеки. Надане повідомлення про вручення направленої йому вимоги не є належним доказом, оскільки підпис на повідомленні про вручення вчинений не ним, і така вимога направлена на адресу відмінну від адреси реєстрації його місця проживання, яка зазначена в кредитному договорі. Крім того, вимога не містить зазначення вартості майна. Також зазначає, що між сторонами не укладався окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного на підставі ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Від відповідача (2) надійшли заперечення на відповідь на відзив (Т.2, а.с. 40-43), в яких вказано на відсутність порушення прав позивача, а направлення вимоги відбулося в порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку» на адресу зазначену в останніх договорах про внесення змін до кредитного договору та про внесення змін до Договору іпотеки. Також зазначає, що договір іпотеки містить відповідне застереження (п. 13.3.2), що надавало ТОВ «Діджи Фінанс» як іпотекодержателю право здійснити продаж предмета іпотеки без укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, позивач у відповіді на відзив зазначає нові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу, які не зазначені в позовній заяві, тому вони не можуть бути предметом судового дослідження в межах даної справи.

Відповідачем (2) подано аналогічні за змістом заперечення на відповідь на відзив.

Третя особа (2) надіслала до суду письмові пояснення на позов (Т. 1, а.с. 107-117), в яких зазначила, що позивач вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи. Так запис про іпотеку існував з 27.09.2006, а на підставі рішення суду по справі №303/5413/15-ц ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено в задоволенні позову через обрання невірного позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, державна реєстрація прав та державна реєстрація договорів різні за своїм змістом поняття. Також наголошує на тому, що порушення вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає відповідальність у вигляді відшкодування завданих збитків та не має наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору відступлення прав вимоги не підлягають задоволенню й інші позовні вимоги як похідні від основної вимоги.

На підставі ухвали суду від 23 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові та відповідях на відзиви, певною мірою деталізувавши обставини, з якими він пов`язує недійсність оспорюваних за предметом позову правочинів, а саме відносно дії іпотеки, процедури та порядку вчинення реєстраційних дій третіми особами тощо. Зокрема наголосив та тому, що нотаріус не мала право вчиняти дії щодо перенесення записів про іпотеку та відповідних обтяжень пов`язаних з нею. Також наголосив на тому, що відповідно до пунктів 12.4, 12.5 Договору про внесення змін та доповнень від 31.05.2011 №3 між іпотекодержателем та іпотекодавцем мало бути укладено окремий довгомір про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Прийнявши участь в судовому розгляді справи, представник відповідача (1) у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності у відповідача (1) прав іпотекодержателя, а також умов для визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування, у зв`язку з цим, правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

27 вересня 2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір №0602/0906/88-023 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у кредит кошти у розмірі 133000,00 доларів США на строк до 25 вересня 2016 року, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод до Кредитного договору від 3 серпня 2007 року (Т.1, а.с. 24), від 11 січня 2008 року (Т.1, а.с. 25), від 31 грудня 2008 року (Т. 1, а.с. 26), від 30 травня 2011 року (Т. 1, а.с. 27-37).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 27 серпня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №0602/0906/88-023-Z-1 (Т. 1, а.с. 38-39, надалі Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано нежиле приміщення під номером АДРЕСА_2 .

11 січня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до Іпотечного договору.

4 лютого 2009 року та 31 травня 2011 року між сторонами укладено Договори про внесення змін і доповнень до Іпотечного договору.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги (Т. 1, а.с. 43-45).

14 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №303/5143/15-ц).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 березня 2018 року, залишеного без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 6 листопада 2020 року було відмовлено в задоволенні первісного позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки: нежиле приміщення, загальною площею 234 кв.м., під номером 1, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3059186,62 гривні та визнання права власності на нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Також було відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним кредитного договору № 0602/0906/88-023 від 27.09.2006 року укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком ТАС «Комерц банк».

2 вересня 2020 року між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та товариством з обмеженою відповідальності «ДІДЖИ ФІНАНС» (надалі - Товариство) укладено договір про відступлення прав вимоги №2303/К/1 (Т.1, а.с. 58-59, надалі Договір відступлення), згідно з яким ПАТ «Дельта Банк» відступило, а Товариство набуло право вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1 до договору.

З Додатку №1 до Договору відступлення (Т. 1, а.с. 160) вбачається, що до Товариства перейшло право вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 за Кредитним та Іпотечним договорами.

В свою чергу 7 липня 2021 року між відповідачем (1) (надалі - Продавець) та відповідачем (2) (надалі - Покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майно (Т.1, а.с. 64-65), згідно з яким Продавець діючи відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» продав, а Покупець купив вбудовані нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Нежитлові приміщення). Вартість вбудованих нежитлових приміщень відповідно до Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, складеного 23 квітня 2021 року становить 451542,00 грн.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо об`єкта нерухомого майна від 08.07.2021 №26499812 вбачається, що вбудовані нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належать Товариству з обмеженою відповідальністю «МІРОМІР ГРУП», дата та час державної реєстрації: 07.07.2021, державний реєстратор: приватний нотаріус Незнайко Євген Вікторович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ, підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 966, виданий 07.07.2021.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

3.1. Передаючи на розгляд суду позов у частині вимоги стосовно відсутності у товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» прав іпотекодержателя за іпотечним договором від 27.09.2006 №0602/0906/88-023-Z-1 позивач посилається на те, що на момент посвідчення 2 вересня 2020 року спірного Договору відступлення прав вимоги №2303/К1 запис про іпотеку щодо нерухомого майна був відсутній, тобто відбулося посвідчення Договору від 02.09.2020 №2303/К1 без наявності зареєстрованої іпотеки в Державному реєстрі іпотек, чим порушено приписи ст. 4, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації.

Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

З даних витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 27.09.2006 №9298270 (Т. 1, а.с. 162) вбачається, що на підставі Іпотечного договору, 3108, 27.09.2006 внесено реєстраційний запис, іпотекодержатель: АКБ «Тас-Комерцбанк», іпотекодавець: ОСОБА_1 .

Також 27.09.2006 до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис за типом: заборона на нерухоме майно, підстава: Іпотечний договір (Т.1, а.с. 163).

Крім того, 31.05.2011 внесено зміни відомостей про обтяження на підставі договору про внесення змін до договору іпотеки, 1967, 31.05.2011.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.07.2021 №26499812 вбачається, що такий містить Розділи:

- «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» містить номер запису про іпотеку: 42881924, дата, час державної реєстрації: 27.09.2006 17:17:01; державний реєстратор: приватний нотаріус Незнайко Євген Вікторович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», серія та номер: 1306, виданий 25.05.2012, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:59169620 від 08.07.2021 12:33:18, приватний нотаріус Незнайко Євген Вікторович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ; перенесено із запису: 39368080;

- «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень» містить номер запису про обтяження: 42881975, дата, час державної реєстрації: 27.09.2006 17:10:55; державний реєстратор: приватний нотаріус Незнайко Євген Вікторович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ; підстава для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер:3108, виданий 27.09.2006, видавник ОСОБА_2 ; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:59169620 від 08.07.2021 12:33:18, приватний нотаріус Незнайко Євген Вікторович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ; відомості про реєстрацію до 01.01.2013: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 3795550, 27.09.2006 17:10:55.

Отже, фактичний зміст вищенаведених даних, свідчить про те, що запис про іпотеку щодо спірного майна існував з 27.09.2006.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів щодо відсутності запису про іпотеку станом на 02.09.2020 року чи виключення такого з відповідних реєстрів.

По відношенню до спірної по справі ситуації слід констатувати, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 Цивільного кодексу України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності Іпотечного договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

При цьому, навіть у випадку відсутності запису про іпотеку у реєстрі речових прав, за відсутності однієї з підстав припинення іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека зберігає свою чинність і для наступних власників майна на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 29.05.2019 року по справі №668/9978/15-ц.

Відтак позивачем не спростовано презумпції правомірності Іпотечного договору, тому договір іпотеки залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

У будь-якому разі чинна законна іпотека має пріоритет над відомостями з реєстру речових прав.

Тобто якщо інформація у реєстрі речових прав про іпотеку (наприклад, іпотека припинена) суперечить первинним документам про державну реєстрацію, пріоритетного значення набувають первинні підстави реєстрації той самий іпотечний договір.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №918/80/19 та від 7 жовтня 2020 р. у справі №478/5566/18.

Крім того, при реєстрації права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «МІРОМІР ГРУП» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Нежитлові приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) приватним нотаріусом Незнайко Євгеном Вікторовичем, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ були перенесені відомості із запису №39368080 і про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (№ 379550). Іпотекодавцем і особою, майно/права якої обтяжуються вказано ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 62, зворот).

При перенесенні записів дата та час державної реєстрації іпотеки, обтяження залишилась незмінною і відповідає даті та часу їх державної реєстрації у відповідних розділах/реєстрах

Такі дії вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Євгеном Вікторовичем відповідно до приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки ні заяви обтяжувача (ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС»), ні заяви державного виконавця про припинення іпотеки (припинення обтяження), нотаріусу не надходило, тому підстав для невнесення вказаних записів до реєстру у нотаріуса не було.

3.2. Вирішуючи позовну вимогу про визнання частково недійсним Договору №2303/К/1 про відступлення права вимоги, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим №1609, в частині відступлення прав за іпотечним договором від 27.09.2006 №0602/0906/88-023-Z-1, який укладений між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. та зареєстрованим в реєстрі за №3109, з наступними змінами та доповненнями, суд виходить з наступного.

Відповідно до протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-07-06-000033-b (номер лоту GL3N218754) проведено електронні торги щодо продажу активів Публічного акціонерного товариства Дельта Банк (кредитний портфель, що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 1631 кредитним договорами, що забезпечені іпотекою, 29 кредитними договорами, що забезпеченні транспортними засобами, 3 кредитними договорами, що забезпеченні іншою заставою та 127 беззаставними кредитними договорами).

Після проведення аукціону та визначення його переможця 2 вересня 2020 року між відповідачем (3) та відповідачем (1) було укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги №2303/К/1, який оспорюється позивачем в частині відступлення вимог за Іпотечним договором.

За статтею 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина перша статті 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин Цивільний кодекс України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 Цивільного кодексу України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У якості правової підстави для визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги в частині відступлення права вимоги за Іпотечним договором, ОСОБА_1 посилається на відсутність у відповідача (1) прав іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Правовими приписами частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» регламентовано, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Таким чином, відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

За результатами судового розгляду справи судом встановлено, що Договір відступлення містить предмет договору (право вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку № 1 до договору). В свою чергу, в Додатку до Договору відступлення № 1 міститься вимога щодо ОСОБА_1 за Кредитним договором із зазначенням розміру заборгованості, валюти зобов`язання та вимога до ОСОБА_1 за Іпотечним договором; спірний договір укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, відомості про такий внесено до державного реєстру за №1609.

При цьому, на момент укладання спірного Договору відступлення право іпотекодержателя за Іпотечним договором належало ПАТ «Дельта Банк» і таке право на підставі Договору відступлення передано ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».

При цьому, позивач не ставить під сумнів наявність в ПАТ «Дельта Банк», на момент укладання Договору відступлення (02.09.2020), прав іпотекодержателя за Іпотечним договором.

Таким чином, укладений Договір відступлення відповідає вимогам статей 512, 513, 514 Цивільного кодексу України, а отже, відсутні підстави, передбачені статями 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання його недійсним в певній частині.

Під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми його вчинення, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору, що є його процесуальним обов`язком.

3.3. Не підлягає задоволенню також і вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за реєстровим номером 966, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Міромір Груп» з огляду на таке.

Як на підставу для задоволення зазначеної позовної вимоги позичав посилається на обставини щодо відчуження предмету іпотеки без погодження з ним, як іпотекодавцем, неповідомлення відповідачем (1) про намір продати предмет іпотеки, внаслідок чого його було позбавлено права на переважне придбання майна. Також здійснено посилання на те, що вчинення оспорюваного правочину було проведено за заниженою ціною, тобто з порушенням приписів статті 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, наведені позивачем у відповіді на відзив та його представником в судовому засіданні нові підстави для задоволення позову (відсутність окремого договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем), суд до уваги не приймає, оскільки позивач не подав заяви про зміну підстав позову в порядку, передбаченому частиною третьою статті 49 Цивільного процесуального кодексу України, і судом питання про прийняття заяви про зміну підстав позову не вирішувалося.

В свою чергу, правові приписи частини третьої статті 49 Цивільного процесуального кодексу України носять імперативний характер, тому підлягають обов`язковому врахуванню судом та мають бути дотриманні учасниками судового процесу.

Отже, для можливості скористатися процесуальним правом на уточнення додаткових підстав, якими позивач хотів обґрунтувати позовні вимоги, зокрема, і щодо відсутності у відповідача (1) права на укладання договору купівлі-продажу в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» без укладання окремого договору, особа, яка подала позов, могла зробити це лише до початку розгляду справи по суті, і таке питання підлягало вирішенню судом. Таким чином, у предмет судового дослідження можуть входити лише ті підстави, які були зазначені сторонами до початку розгляду справи по суті та викладені позивачем в позовній заяві.

Поряд з цим, за наслідками судового розгляду справи, встановлено, що 27 серпня 2006 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Банком та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір.

11 січня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до Іпотечного договору.

4 лютого 2009 року та 31 травня 2011 року між сторонами укладено Договори про внесення змін і доповнень до Іпотечного договору.

Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна).

Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону».

У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) Верховним Судом зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на момент укладання сторонами Договору про внесення змін та доповнень №3 до Іпотечного договору (надалі - Закон) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, в тому числі: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Пункт 12.3 Іпотечного договору в редакції Договору про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору від 31 травня 2011 року №3 (Т.1, а.с. 42) містить погоджене договірними сторонами правило наступного змісту: «Згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладеним в п.п. 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Так, п. 12.3.2 передбачено, що сторони домовилися, що продаж Предмета іпотеки може бути проведено у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом продажу Предмета іпотеки від імені іпотекодержателя будь-якій особі. Продаж предмета іпотеки здійснюється за ціною, що буде встановлена за згодою між сторонами або на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовилися, що суб`єкт оціночної діяльності визначається Іпотекодержателем.

Тобто сторони обумовили, шляхом включення до Іпотечного договору відповідного застереження, що одним із способів задоволення вимог іпотекодержателя є продаж предмету іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, п. 12.3 та п.12.4 є окремими та самостійними умовами Іпотечного договору та передбачають варіанти для Іпотекодержателя для можливості задоволення своїх вимог.

ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" стало переможцем аукціону з продажу права вимоги ПАТ «Дельта Банк» відповідно до протоколу № UA-ЕА-2020-07-06-000033-b.

02.09.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" укладено Договір відступлення, відповідно до якого ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги серед іншого до ОСОБА_1 за Кредитним договором та Іпотечним договором.

ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов`язання згідно з умовами укладеного Кредитного договору, тому ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС", як особа, яка набула 02.09.2020 на підставі Договору про відступлення права вимоги права іпотекодержателя, отримало також право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

7 липня 2021 року між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «МІРОМІР ГРУП» відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» було укладено оспорюваний за предметом позову договір купівлі-продажу Нежитлових приміщень.

Згідно з частиною першою статті 38 Закону в редакції чинній на момент укладання сторонами Договору про внесення змін та доповнень №3 до Іпотечного договору, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) констатовано, що: «продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду».

По відношенню до спірної по справі ситуації, суд зазначає, що сторони Іпотечного договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з п. 12.3.2 Іпотечного договору (іпотечне застереження, визначене в Іпотечному договорі в редакції на момент укладання сторонами Договору про внесення змін та доповнень №3 до Іпотечного договору).

Доводи позивача щодо ненадіслання відповідачем (1) письмового повідомлення про намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу предмета іпотеки на увагу не заслуговують, з огляду на наступне.

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України "Про іпотеку", і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

7 вересня 2020 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надіслав ОСОБА_1 письмову вимогу (Т.1, а.с. 165) про усунення порушень щодо виконання зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Також вказана вимога містить повідомлення про укладання Договору відступлення.

Вищевказана вимога отримана ОСОБА_1 10.12.2020.

Факт надіслання такої вимоги підтверджується списком згрупованих відправлень, поштовими квитанціями та описом вкладення до цінного листа, копії яких було долучено до матеріалів справи (Т.1, а.с. 174-175).

Позивач стверджує, що він не тільки не отримував повідомлення, але й те, що такого йому не було надіслано. Звертає увагу також на те, що вимога була надіслана на іншу адресу (яка не було вказано у відповідних договорах).

З повідомлення-вимоги від 07.09.2020 (Т.1, а.с. 165) вбачається, що таке надіслано ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_4 .

Вказана адреса ( АДРЕСА_4 ) зазначена позивачем при укладанні Кредитного договору, додаткової угоди до Кредитного договору, додаткової угоди №2 до Кредитного договору, договорі №3 про внесення змін до Кредитного договору, договорі про внесення змін і доповнень №4 до Кредитного договору, договорі про внесення змін і доповнень №4 до Кредитного договору, Іпотечному договорі, Додаткових угодах до іпотечного договору та в Договорі про внесення змін та доповнень №3 до Іпотечного договору.

Тобто, повідомлення-вимога надіслана позивача на адресу, яку він зазначає як адресу проживання/реєстрації в усіх договорах.

При цьому, позивачем доказів повідомлення іпотекодержателя про зміну адреси проживання, про необхідність надіслання поштової кореспонденції на будь-яку іншу адресу, ніж ту, що зазначена в договорах, суду не надано.

Факт отримання ОСОБА_1 повідомлення-вимоги від 07.09.2020 підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (Т. 1, а.с. 176).

Таким чином, твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не була надіслана вимога про усунення порушень не відповідають обставинам справи, а тому є необґрунтованими та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Крім того, за змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою для відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого статтею 38 Закону України "Про іпотеку" обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків.

Схожі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 643/8134/16-ц (провадження № 61-224св17) та від 20 листопада 2019 року у справі № 345/2217/17 (провадження № 61-9606св19) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17.

Таким чином, навіть неналежне повідомлення іпотекодавця про намір іпотекодержателя вчинити правочин щодо предмета іпотеки, за умови направлення вимоги не є підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 7 липня 2021 року, укладеного між відповідачем (1) та відповідачем (2).

Посилання позивача на обставини щодо невідповідності реальної ціни реалізованого майна вартості його відчуження також не становить підставу недійсності вказаного правочину, оскільки за змістом частини шостої статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Доводи позивача про відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки суд до уваги не приймає, оскільки ТОВ "МІРОМІР ГРУП" набуло право власності на спірне майно на підставі статті 38 Закону України "Про іпотеку", шляхом укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмета іпотеки з будь-якою особою-покупцем, норми якої не передбачають отримання додаткової згоди іпотекодавця на укладення такого договору. Позасудовий спосіб звернення стягнення передбачений іпотечним застереженням, яке міститься в 12.3.2 Іпотечного договору в редакції від 31 травня 2011 року.

3.4. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору відступлення та договору купівлі-продажу нерухомого майна не підлягають задоволенню також і вимоги позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень та витребування майна.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 9055,42 (Т. 1, а.с. 69, 97) гривень слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 ).

Відповідачі: (1) Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04112 м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ).

(2) Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРОМІР ГРУП» (04071 м.Київ, вул. Щекавицька, 37/48, офіс 1, ).

(3) Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (01133 м. Київ, вул. Коновальця, 26-Б, ).

Представник відповідача (1): Печунка Віктор Омелянович (м.Мукачево, вул. Д.Галицького, 59/68).

Треті особи без самостійних вимог на боці відповідача (1):

(1) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонтіївна (01031 м.Київ, вул. Рибальська, 8, приміщення 49).

(2) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. (01001 м.Київ, вул. Еспланадна, 32В, 1 поверх «Палац Спорту»).

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 17.12.2021.