Дата документу 16.02.2021
Справа № 334/3398/16-ц
Провадження № 2/334/384/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Зоріній С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 18000 долларів США, що еквівалентно 450 000 гривень.

07 березня 2018 року по справі було ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі.

Отримавши копію заочного рішення та ознайомившись з матеріалами справи, ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про скасування заочного рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 жовтня 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 07 березня 2018 року було скасовано, справа була призначена до розгляду.

До початку судового розгляду, відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення з неї 114 115, 16 гривень матеріальної шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 лютого 2020 року зустрічний позов був прийнятий судом до провадження, об`єднаний з первісним позовом та призначений до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, діюча за дорученням пояснювала суду, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцями після смерті їх матері по 1/2 частини квартири, яка заходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У липні 2010 року сторони склали між собою в простій письмовій формі попередній договір про наміри укласти в майбутньому договір купівлі-продажу належної відповідачу ОСОБА_2 1/2 частини вказаної квартири на користь позивача за 22 000 доларів США.

Після сплати позивачем частини суми за 1/2 вказаної квартири у розмірі 13 000 доларів, сторонами було складено додаткову угоду до договору про наміри у простій письмовій формі, в якому відповідач визнала факт отримання нею 13 000 доларів США та зобов`язалась укласти основний договір купівлі-продажу 1/2 належної їй частини вказаної квартири в строк не пізніше 30 вересня 2013 року. Всього позивачем в рахунок майбутньої угоди купівлі-продажу частини квартири було передано відповідачу загальну суму у розмірі 18 000 доларів США, що підтверджується договорами укладеними сторонами в простій письмовій формі від 10.07.2010 року та від 27.09.2012 року.

Проте, 30 вересня 2013 року угода про купівлю-продаж 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 не відбулась з вини відповідача, яка перестала відповідати на телефонні дзвінки та почала уникати зустрічі з позивачем.

Після встановленого сторонами строку у позивача відпала необхідність у придбанні вказаного майна і вона 06.05.2016 року звернулась до відповідача у письмовій формі з вимогою повернути отримані нею грошові кошти, надіславши листа поштою, однак станом на час пред`явлення позову ( червень 2016 року) відповідач жодних дій щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів від відповідача не надходило. У зв`язку з тим, що укладені сторонами договори є нікчемними в силу ст. 220 ЦК України та не можуть створювати для сторін юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, представник позивача просила суд, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України, стягнути з відповідача безпідставно отримані нею грошові кошти у розмірі 18 000,00 доларів США, що в еквіваленті складає 450 000,00 грн., а також витрати понесені по сплаті судового збору у розмірі 4 500 грн.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 представник позивача категорично заперечувала проти його задоволення, обумовлюючи тим, що позивачем за зустрічним позовом не доведено правових підстав покладання на Відповідача за зустрічним позовом обов`язку з відшкодування майнової шкоди, тому у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

Відповідачка за первісним позовм у судовому засіданні заперечувала проти його задоволення. Позовні вимоги ОСОБА_1 на її думку є необґрунтовані та не засновані на Законі.

Додатково ОСОБА_2 пояснила суду, що дійсно, 10.07. 2010 року в простій письмовій формі між нею та ОСОБА_1 було укладено договір (з пролонгацією від 27.09.2012 року) про те, що ОСОБА_1 зобов`язується виплатити до 30.09.2013 року 22 000 (двадцять дві) тисячі доларів США за 1/2 квартири, яка перейшла у спадок після смерті матері за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу, вона зобов`язалася після повного розрахунку відмовитись від своєї Ѕ частки квартири на користь ОСОБА_1 .

Натомість станом на 30 вересня 2013 року ОСОБА_1 повернула тільки 18 000 доларів США і більше на її телефонні дзвінки не відповідала. Тобто, укладений між ними договір не виконаний. Борг ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 складає 4000 доларів США.

ОСОБА_2 не заперечувала факт отримання 18000 доларів США від ОСОБА_1 , але вважає, що оскільки у повному обсязі договор не виконаний з вини ОСОБА_1 , вона не зобов`язана повертати грошові кошти.

А після того, як у червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 18 000 доларів США та на підставі виконавчого провадження її частка в квартирі була продана, у зв`язку з чим, її позбавили власності, ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути відхилені.

В обґрунтування свого зустрічного позову, ОСОБА_2 пояснювала суду, що первісний позов її сестри ОСОБА_1 був поданий з використанням неправильних персональних даних ОСОБА_2 зокрема: ксерокопії паспорту серія НОМЕР_1 , виданого Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області 07.12.2000 року, який станом на день подачі позову втратив чинність, оскільки 22.10.2015 року Ленінським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області виданий новий паспорт серія НОМЕР_2 ; невірної адреси реєстрації, оскільки ОСОБА_1 , добре було відомо, що ОСОБА_2 за адресою, зазначеною у позові: АДРЕСА_1 не проживає після смерті матері (тобто після 21 вересня 2008 року). Вони з сестрою періодично спілкувалися до 2016 року, про що свідчать вищеукладені договори та Вайбер листування.

Факт відсутності відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 підтверджує листом від 24.10.2019 за підписом ОСОБА_3 та 9 сусідів, які її добре знають.

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що вищезазначені факти містять прямий умисел на заволодіння позивачем її майном, в зв`язку з чим було порушено кримінальне провадження.

Оскільки станом на сьогоднішній день свою Ѕ частку квартири ОСОБА_2 фізично повернути не може (в зв`язку з примусовим виконанням заочного рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 07.03.2018 за позовом ОСОБА_1 ) вона вважає, що її порушене право може бути захищено шляхом стягнення коштів, в суммі 114115,16 гривень, які перераховані ВДВС ОСОБА_1 після продажу квартири. Саме з цих підстав, вона звернулася з зустрічним позовом до ОСОБА_1 .

Суму у розмірі 114 115,16 грн., отриману ОСОБА_1 від продажу Ѕ частки квартири вважає своїми збитками, яка завдана їй ОСОБА_1 , тому просить стягнути вищевказану суму у судовому порядку.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Так, відповідно до п. п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1). чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5). чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6). як розподілити між сторонами судові витрати; 7). чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8). чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході судового розгляду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2010 року 1/2 вказаної квартири у спадок було отримано ОСОБА_1 позивачкою за первісним позовом та 1/2 рідною сестрою ОСОБА_2 відповідачкою за первісним позовом.

10 липня 2010 року в простій письмовій формі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про наміри укласти у майбутньому договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 1/2 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За умовами договору про наміри ОСОБА_1 зобов`язалась сплатити ОСОБА_2 22 000 доларів США в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу 1/2 зазначеної квартири, а ОСОБА_2 зобов`язались передати їй право власності на свою 1/2 частини успадкованої квартири.

Після сплати частини обумовленої суми, а саме 13 000 доларів США, між сторонами було укладено додаткову угоду від 27.09.2012 року, яка є продовженням Договору від 10.07.2010 рок також у простій письмовій формі.

За умовами Додаткової угоди від 27.09.2012 року ОСОБА_2 було підтверджено факт отримання від ОСОБА_1 13 000 доларів США та ОСОБА_2 зобов`язалась укласти основний договір про відчуження права власності на 1/2 частини спадкової квартири на користь ОСОБА_1 у строк і пізніше 30 вересня 2013 року.

Станом на 05.02.2013 року ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 18 000 доларів США в рахунок вартості 1/2 спадкової квартири, що підтверджуєтьс Договорами між сторонами від 10.07.2010 року та від 27.09.2012 року.

30 вересня 2013 року між сторонами договір купівлі-продажу 1/2 спадкової квартири укладений не був, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулася до суду про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 18000 доларів США, що еквівалентно 450000 гривень.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з встановлених ч. 2 ст.11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуютьс протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема квартири чи її частини, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що перед державною реєстрацією укладенання договору передує його нотаріальне посвідчення.

Підписані між сторонами договори посвідчені нотаріально не були, однак на їх виконанні ОСОБА_1 були сплачені грошові кошти.

Згідно із ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, Договір від 10.07.2010 року та Договір від 27.09.2012 року є нікчемними недійсними), оскільки при їх укладанні не було дотримано вимог закону щодо нотаріального посвідчення.

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані із його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.1.2009 року, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатись на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

З огляду на те, що укладені між сторонами є нікчемними, оскільки не відповідають вимогам закону щодо їх нотаріального посвідчення, то грошові кошти, які отримані ОСОБА_2 є такими, що набуті без правових підстав і підлягають поверненню на користь ОСОБА_1 .

За змістом частини першої ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вказана норма закону регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, зокрема повернення виконаного за недійсним правочином, яким є Договір від 10.07.2010 року та Договір від 27.09.2012 року.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичного змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за разхунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та ітересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території країни.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в юшовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом або іншим фмативно-правовим актом.

Відповідно до офіційного курсу станом на день ухвалення рішення по справі, тобто станом на 16.02.2021 року НБУ 1 долар США = 27, 96 грн., сума у розмірі 18 000 доларів США дорівнює 503 280 грн.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 мало бути стягнуто грошова сума у розмірі 18 000 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ станом на день ухвалення рішення суду, тобто на 16.02.2021 року складає 503 280 грн.

Проте, в ході судового розгляду встановлено, що 05.07.2018року до Дніпровського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області на виконання надійшов виконавчий лист № 334/3398/16-ц виданий 03.05.2018року Леніським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 474120 грн.

07.09.2018 року відповідності до ст. 61 Закону України „Про виконавче провадження, пункту 26 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5, Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерством юстиції України 29.09.2016р. № 2831/5, державним виконавцем до ДП «СЕТАМ» було направлено заявку на реалізацію 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

18.10.2018р. ДП «СЕТАМ» були проведені електронні торги з реалізації 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Згідно протоколу № 363429 лот № 305605 від 18.10.2018 року, затвердженого Державним підприємством «СЕТАМ», переможцем електронних торгів визначена ОСОБА_5 , паспорт НОМЕР_3 , АДРЕСА_3

Сума коштів, яка була внесена покупцем на рахунок обліку депозитних сум Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області становить 127655,30 грн., сума гарантійного внеску у розмірі 6718,70 грн. перераховані на рахунок Державного підприємства «СЕТАМ».

01.11.2018року, після проведення електронних торгів, переможцю електронних торгів ОСОБА_5 державним виконавцем був виданий акт про проведені електронні торги з реалізації нерухомості.

Відповідно платіжного доручення № 8896 від 25.10.2018року грошові кошті, які надійшли від реалізації нерухомого майна, у розмірі 114115,16 грн. були перераховані стягувачу, а саме ОСОБА_1 .

Вищевказане було визначено у рішенні Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 22 вересня 2020 року. Постановою Запорізького апеляційного суду від 10.02.2021 року дане рішення було залишено без змін, тобто є таким, що набрало законної сили.

Таким чином, оскільки в рахунок погашення заборгованості з підстав, викладених у позові ОСОБА_1 остання отримала частину грошових коштів в сумі 114115,16 гривень, на її користь підлягає стягненню сума 13 918 доларів 62 центів США, що в еквіваленті складає 389164, 84 гривні.

Обгрунтовуючи свій зустрічний позов. ОСОБА_2 посилається на те,що перераховані ОСОБА_1 грошові кошти в ході примусового виконання судового рішення є збитками ОСОБА_2 та в розумінні ст.. 1166 ЇТК України майновою шкодою, завданою ОСОБА_1 та такі грошові кошти мають бути стягнуті на користь ОСОБА_2 .

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6. з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Аналіз викладеного вище дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Отже, під час вирішення спору про відшкодування майнової шкоди в даному випадку суду необхідно з`ясувати: що стало причиною завдання шкоди, хто в цьому винен, тобто в результаті чиїх дій (бездіяльності) це сталося, причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) та спричиненою шкодою, розмір збитків.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, ОСОБА_2 не надано суду доказів наявності складу вчиненого ОСОБА_1 цивільно-правового правопорушення.

Щодо посилань ОСОБА_2 на факт порушення кримінального провадження за її заявою щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого, ч.1 ст. 190 КК України суд зазначає наступне:

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Таким чином, з урахуванням відсутності вироку суду щодо ОСОБА_1 , який набрав законної сили, про притягнення її до кримінальної відповідальності, сам факт порушення кримінального провадження взагалі немає жодного доказового значення у цій справі.

В позовній заяві ОСОБА_2 окрім ст. 1166 ЦК України посилається й на ст. 1212 ЦК України, яка регулює правовідносини, пов`язані із безпідставним набуттям майна, що свідчить про те, що ОСОБА_2 не може кваліфікувати природу спірних грошових коштів, що додатково свідчить про безпідставність заявленого позову та відсутності спору про право.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено правових підстав покладання на відповідача за зустрічним позовом обов`язку з відшкодування майнової шкоди, тому у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

Керуючись статтями ст..12, 13, 81, 76, 259, 263-265 ЦПК України, ст.. 11, 15, 16, 22, 216, 220, 533, 626, 635, 657, 1166, 1212 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області 22.10.2016, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт громадянина Російської Федерації: НОМЕР_6 , виданий відділенням по району Ліанозово ВУФМС Росії по м.Москва в ПСАО 05.10.2009) суму у розмірі 13 918 доларів 62 центів США, що еквівалентно 389 164,84 гривень на час ухвалення рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Ленінським РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області 22.10.2016, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , паспорт громадянина Російської Федерації: НОМЕР_6 , виданий відділенням по району Ліанозово ВУФМС Росії по м.Москва в ПСАО 05.10.2009) судовий збір в розмірі 4 500 гривен 00 копійок.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення суду складено 22 лютого 2021 року.

Суддя Н.Ю.Козлова