Справа № 450/364/14-ц Головуючий у 1 інстанції Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2005/21 Доповідач в 2-й інстанції Мельничук О. Я.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і автомобіль та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , яким просить визнати житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, визнавши за кожним з подружжя по 1/2 ідеальній частці такого, визнати автомобіль марки «ВАЗ 1119», 2008 року випуску спільною власністю подружжя, залишивши такий в користуванні відповідачки зі сплатою позивачу 20000,00 грн. компенсації вартості такого.

Свої вимоги мотивує тим, що 20.09.1997 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.12.2012 року, розірвано. Стверджує, що в 1999 році ними спільно було придбано квартиру АДРЕСА_2 , яку в 2006 році продано. За кошти виручені від продажу цієї квартири та кошти, виручені від продажу належного особисто позивачу житлового будинку в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області, придбано спірний будинок, який зареєстровано за відповідачкою. Оскільки будинок потребував оновлення, то його власною працею було здійснено реконструкцію такого, добудовано літню кухню та гараж, а для реконструкції використовувались будівельні матеріали, які він придбавав за доступною ціною і сам привозив.

Крім того, в шлюбі був придбаний автомобіль, марки «ВАЗ 1119», 2008 року випуску, який також зареєстрований за відповідачкою та перебуває в її користуванні. Орієнтовна вартість автомобіля становить 40000,00 грн. Оскільки домовленості з відповідачкою про поділ майна немає, то просить визнати житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, визнавши за кожним з подружжя по 1/2 ідеальній частці такого, визнати автомобіль марки «ВАЗ 1119», 2008 року випуску спільною власністю подружжя, залишивши такий в користуванні відповідачки зі сплатою позивачу 20000,00 грн. компенсації вартості такого.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку 16 квітня 2021 року в інтересах ОСОБА_5 , через ОСОБА_3 , оскаржив ОСОБА_4 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Звертає увагу, що ОСОБА_5 проживає разом з батьком ОСОБА_4 в неналежних умовах в орендованій квартирі в житловому будинку батькової рідної сестри. Зазначає, що в 2015 році відповідачка їх вигнала з спірного будинку. Вважає, що суд своїм рішення позбавив позивача права спільної сумісної власності одного з подружжя, а його можливості користуватися житлом. Зазначає, що у випадку задоволення позову, в нього будуть кращі умови проживання. Вважає, що судом не взято до уваги те, що позивач в 2006 року продав своє майно, а саме: земельну ділянку та житловий будинок. Окрім цього, позивач проводив будівельні роботи в спірному будинку. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року та відмовити у задоволенні позову повністю.

01 жовтня 2021 року від відповідачки по справі ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Звертає увагу, що суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позову про визнання будинку за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної власності подружжя, відтак це майно є особистою власністю відповідачки. Окрім того, не погоджується з доводами апеляції, про те що відповідачка виганяла свого сина ОСОБА_5 з дому, чим позбавила можливості проживати у вказаному будинку, оскільки після розірвання шлюбу, син залишався проживати з відповідачкою, а лише з листопада 2015 року з власної ініціативи, вирішив проживати з батьком (позивачем). Окрім того, зазначає, що ОСОБА_5 станом на 17.09.2021 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином не позбавлений права повноцінно користуватися вказаним будинком та в ньому проживати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження слід закрити із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції прийшов до висновку, щодо фінансової участі матері відповідачки в оплаті спірного житлового будинку, що підтверджується квитанціям на загальну суму 260494,98 грн. та 7408,66 євро та врахував те, що позивачем не надано жодного доказу будь якої участі в придбанні спірного будинку. Також дійшов до висновку про безпідставність позовних вимог в частині сплати позивачу грошової компенсації в розмірі 20000,00 гривень за автомобіль марки «ВАЗ 1119», 2008 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.09.1997 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області 11.12.2012 року, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 24.12.2012 року.

10.12.1999 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 придбано квартиру АДРЕСА_2 за 11058 гривень. 05.02.2007 року цю квартиру продано за 12 277,00 грн. за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М.В.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леон М.В. ОСОБА_6 за згодою ОСОБА_4 купила цегляний житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається з двох житлових кімнат, житловою площею 26,4 кв.м., кухні, загальною площею 38,2 кв.м. з господарськими будівлями: сарай - Б, вбиральня В, колодязь К.

Вартість будинку становить 176750,00 грн., з яких 25250,00 грн. сплачені при підписанні договору, а решта, згідно поданої заяви продавця 16.02.2007 року в сумі 151500,00 грн. 20.02.2007 року здійснена реєстрація права власності на цей будинок за ОСОБА_6 , про що ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» видано витяг за № 13632682.

Відповідно до даних довіреності від 24.02.2014 року, ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_7 вчиняти всі дії щодо автомобіля марки «ВАЗ 1119», 2008 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , який належить їй згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ № НОМЕР_3 , виданого Львівським ВРЕР ДАЇ 13.05.2009 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за позивачем зареєстрований автомобіль марки «FIAT DUKATO», 1994 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , який 20.11.2012 року зняти з обліку та відчужений за 12500,00 грн. 21.12.2012 року за позивачем зареєстровано автомобіль марки «FIAT DUKATO», 1995 року випуску, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_5 .

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею цього Кодексу визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 мотивована тим, що на час розгляду справи (2014-2015 роки) ОСОБА_5 був малолітньою особою, участі у справі не брав, а тому був позбавлений права володіння та користування частиною спірного будинку.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо порушення його прав є безпідставним, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень, зокрема, у судах апеляційної інстанції. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини й громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, якими врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.

Разом із тим, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 6 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Аналогічний правовий висновок міститься також і в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 2-825/10 (провадження № 14-78цс18).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року не вирішувалися питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки малолітнього ОСОБА_5 , оскільки майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та не ділиться на дітей.

Окрім цього, судом встановлено, що оскаржуваним рішенням, суд першої інстанції не встановив факту належності майна до спільної сумісної власності подружжя.

Такого ж висновку дійшла колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в ухвалі від 20 лютого 2015 року, та зазначила, що купуючи під час шлюбу нерухоме майно - будинок для проживання, не за спільні кошти подружжя та вирішуючи питання про його реконструкцію, яка здійснювалась також не за спільні кошти подружжя, відповідачка діяла виключно як власник цього майна в своїх інтересах.

Покликання скаржника на незаконність рішення суду з тих підстав, що під час розгляду справи судом безпідставно не враховано інтереси малолітньої дитини, не є підставою вважати, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року порушує права скаржника.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення якимось чином порушує права скаржника.

Відповідно до ч.3 ст.362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження, за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалися.

Встановивши, що ОСОБА_5 не має права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки таким не вирішено питання про його права, інтереси та (або) обов`язки, колегія суддів приходить до висновку про необхідність закриття апеляційного провадження.

Керуючись ст.ст. 362 ч.3, 389-391 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок і автомобіль та поділ спільного майна подружжя - закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

О.М. Ванівський