Справа № 461/6487/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1917/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Татух М.Д., представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради - Андріїв Г.М., представника Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради - Дутки Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 квітня 2021 року, ухвалене в складі головуючого - судді Радченка В.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, ОСОБА_2 , треті особи: Львівський міський центр соціальних служб для дітей та молоді, Середня загальноосвітня школа № 22 імені В.Стефаника, Ліцей «Просвіта» Львівської міської ради про призначення опіки над малолітньою дитиною,

В С Т А Н О В И Л А:

14 серпня 2020 року до Галицького районного суду м. Львова звернулася позивачка ОСОБА_1 з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, ОСОБА_2 , третіх осіб: Львівського міського центру соціальних служб для дітей та молоді, Середньої загальноосвітньої школи № 22 імені В.Стефаника, Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради про призначення опіки над малолітньою дитиною.

Свої вимоги обґрунтувувала тим, що ОСОБА_3 , 2009 року народження є її онукою. Донька позивачки, ОСОБА_2 , та онука ОСОБА_3 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 та проживають разом з позивачкою за даною адресою. Донька позивачки, будучи інвалідом з дитинства, завагітніла і народила доньку без чоловіка. Через інвалідність її дочка не може надавати дитині повноцінну материнську любов і підтримку. Позивачка допомагає доньці у вихованні дитини, весь обов`язок батьків по вихованню та утриманню дитини ліг на неї - ОСОБА_1 . Тому вона зверталась до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про призначення її опікуном над онукою ОСОБА_3 , проте її заява не була розглянута, оскільки на розгляді в Галицькому районному суді м. Львова перебуває справа про відібрання дитини. Вважала, що може опікуватись ОСОБА_3 , оскільки має житло, позитивно характеризується по місцю проживання.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні. На думку апелянта, суд не надав належної оцінки характеризуючим даним позивачки, зокрема, з яких вбачається, що вона є фізично здорова особа, на обліках ні в наркодиспансері, ні в психдиспансері не перебуває, не є судима. Проживши в сім`ї 11 років, внучка звикла до неї, її влаштовував їхній спосіб життя, її всі любили, намагалися створити для неї найкращі умови для проживання. А тому, на думку апелянта, суд не вправі був відмовити їй в задоволенні позовних вимог.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 квітня 2021 року та постановити нове, яким позов задовольнити.

У відзивах на апеляційну скаргу Галицька районна адміністрація Львівської міської ради та Ліцей «Просвіта» Львівської міської ради зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для його скасування немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Окрім того, Ліцей «Просвіта» Львівської міської ради вказує, що обставини наведені в апеляційній скарзі не стосуються сфери діяльності ліцею і такий не уповноважений надавати оцінку відносинам, які не входять до сфери його повноважень. Просять за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції прийняти постанову, яка повною мірою забезпечить дотримання прав та законних інтересів малолітньої дитини.

Від інших часників справи відзиви на апеляційну скаргу не надходили, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 11 груденя 2009 року Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 7357.

Позивачка у справі ОСОБА_1 є бабцею ОСОБА_3 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , і у такій вказані особи зареєстровані та проживають.

Судом також встановлено, що Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради видані розпорядження від 26 лютого 2020 року № 73 «Про негайне відібрання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від її матері ОСОБА_2 та влаштування дитини в притулок для дітей «СуСД» Львівської обласної державної адміністрації за адресою: м. Львів, вул. Левандівська, 17в» та розпорядження від 03 березня 2020 року № 79 «Про внесення змін у розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 26 лютого 2020 року № 73 «Про негайне відібрання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від її матері ОСОБА_2 та влаштування дитини в притулок для дітей «СуСД» ЛОДА за адресою: АДРЕСА_2 », на підставі яких малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відібрано від матері та влаштовано у Центр підтримки дітей при ліцеї «Просвіта» Львівської міської ради».

20 березня 2020 року Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради видано розпорядження № 105 "Про надання малолітній ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування".

У зв`язку з допущеною опискою в абзаці 5 пункту 1 розпорядження Галицької районної адміністрації від 20 березня 2020 року № 105, адміністрацією видане розпорядження № 189 від 07 липня 2020 року "Про внесення змін у розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 20 березня 2020 року № 105 «Про надання малолітній ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування».

Відповідно до пунткту 2 розпорядження Галицької районної адміністрації від 20 листопада 2020 року № 336 "Про внесення змін у розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 20 березня 2020 року № 105 «Про надання малолітній ОСОБА_3 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування»", розпорядження Галицької районної адміністрації від 07 липня 2020 року № 189 втратило чинність.

Згідно з довідкою від 25 січня 2021 року № 228д, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходиться на обліку у Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер» з 14 червня 2007 року по даний час з приводу психоневрологічного захворювання (хронічне) та є інвалідом ІІ групи з дитинства (безтерміново).

17 березня 2020 року ЛКК КНП ЛОР "Львівський психоневрологічний диспансер" надано висновок № 701 про наявність у матері дитини ОСОБА_3 ОСОБА_2 тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків.

З матеріалів справи також убачається, що до Галицького районного суду м.Львова Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опіки та піклування, 05 березня 2020 року подано позовну заяву до ОСОБА_2 про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав.

В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 висловила думку про небажання, щоб її опікуном була ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на день розгляду справи перебуває в центрі підтримки дітей при ліцеї «Просвіта» Львівської міської ради. У судовому засіданні дитина наголосила, що їй подабається перебувати в даному закладі.

Служба у справах дітей Галицького району надала висновок від 18 лютого 2021 року № 4- за яким ОСОБА_1 недоцільно призначати опікуном малолітньої онуки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Галицькою районною адміністрацією, як органом оіпки та піклування надано висновок № 260001-вих-13010 від 22 лютого 2021 року щодо недоцільності призначення ОСОБА_1 опікуном малолітньої онуки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інтсанції виходив з того, що орагном опіки та пкілування надано висновок про недоцльність призначення позивачки опікуном її малолітньої онуки. Окрім того, судом враховано думку самої дитини про небажання, щоб її бабуся була її опікуном, а також те, що вона не може проживати на спільній житловій площі з членами сімї, які мають розлади здоровя, оскільки це може негативно вплинути на здоров`я дитини, її фізичний, психічний, моральний стан або інтелектуальний розвиток.

Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що ОСОБА_5 звернулася до суду першої інстанції із цією заявою у порядку позовного провадження, з посиланням на положення статей 58, 60, 63 ЦК України, в якій просила призначити її (як бабцю) опікуном над малолітньою ОСОБА_3 . Вказана позовна заява подана нею у зв`язку із зверненням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в суд з позовом до її доньки ОСОБА_2 про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав.

Завданням опіки та піклування є забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).

Відповідно до статті 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Вказана норм кореспондується з нормою частини першої статті 63 ЦК України, згідно із якою опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 42 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, опіка, піклування над дитиною встановлюються рішенням районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом. Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Статтею 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними (стаття 58 ЦК України).

Аналіз змісту цієї статті свідчить, що опіка застосовується (встановлюється) щодо двох категорій осіб: (1) малолітні особи, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування (частина перша статті 243 СК України); фізичні особи, які визнані недієздатними (частина перша статті 41 ЦК України).

Статтею першою Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що:

- дитина-сирота, це дитина, в якої померли чи загинули батьки; а

- діти, позбавлені батьківського піклування, це діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти.

Аналогічне за змістом визначення термінів «дитина-сирота» та «діти, позбавлені батьківського піклування» наведено у статті першій Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування»

У статті першій цього Закону також наведено визначення терміну «статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування», за яким, це визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування.

Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Частиною другою цієї статті Кодексу передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор.

Системний аналіз указаних положень законодавства дає підстави для висновку, що встановлення опіки бабі над онуком є можливим за наявності для цього, як фактичних так і правових підстав, і таке відповідатиме найкращим інтересвам дитини. Так, опіка (як похідна) може бути встановлена над малолітньою особою, якщо при розгляді справи про встановлення головного факту позбавлення батьківського піклування, такий доведено. При цьому, обов`язковою умовою встановлення опіки є подання органу опіки та піклування про призначення опікуном особи, яка відповідає вимогам встановленим законом (статті 63, 64 ЦК України). Замість подання у матеріалах справи може бути офіційний висновок чи інший документ органу опіки та піклування, який свідчить про згоду цього органу на призначення певної особи опікуном.

Таким чином, саме по собі встановлення опіки без наявності вказаних підстав, знаходиться поза межами компетенції суду.

Близькі за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 639/3648/18 (провадження № 61-12043св19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 175/2280/15-ц (провадження № 61-11920св18).

Аналіз даних ЄДРСР свідчить, що у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває цивільна справа № 461/2084/20 за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки і піклування до ОСОБА_2 , треті особи: Середня загальноосвітня школа №22 ім. В.Стефаника м. Львова, Львівський міськийцентр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, Центр підтримки дітей при ліцеї «Просвіта» Львівської міської ради про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, провадження в якій ухвалою суду від 28 квітня 2021 року зупинено до набрання законної сили рішенням Галицького районного суду м.Львова від 24 лютого 2021 року у цивільній справі № 461/10261/20 за позовом ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 про скасування розпорядження Галицької районної адміністрації від 26 лютого 2020 року № 73; розпорядження Галицької районної адміністрації від 03 березня 2020 року № 79; розпорядження Галицької районної адміністрації від 20 березня 2020 року № 105; розпорядження Галицької районної адміністрації від 07 липня 2020 року № 189.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року у справі № 461/10261/20, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2021 року поновлено ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Татух Марія Дмитрівна строк на касаційне оскарження рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року.

Відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про скасування розпорядження про негайне відібрання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Татух Марія Дмитрівна на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року.

Витребувано з Галицького районного суду м. Львова цивільну справу (№ 461/10261/20).

Питання про зупинення виконання судових рішень у даній справі або про зупинення їх дії, судом касаційної інстанції не вирішувалось.

З огляду на зазначені положення закону, а також фактичні обставини справи, малолітня ОСОБА_3 на час розгляду даної справи не може вважатися особою позбавленою батьківського піклування, а відтак пред`явлення самостійного позову про призначення опіки над малолітньою дитинною є передчасним і таким, що не може призвести до реального та ефективного захисту прав дитини, яка враховуючи наведене, на час розгляду справи судом першої інстанції опіки не потребує.

Питання щодо призначення позивачки опікуном своєї онуки може бути вирішено під час час розгляду справи № 461/2084/20 про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав.

Наведене є самостійною підставою для відмови у задоволенні даного позову.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, однак виходячи при цьому з невірних підстав, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення належить змінити в мотивувальній частині з викладенням її у редакції цієї постанови.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із статтею 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення - розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини першої, пунктів 1, 2 частини друго статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язаний з розглядом справи судами першої та апеляційної інстанції залишаються за позивачкою.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 квітня 2021 рокузмінити, виклавши мотивувальну частину такого в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич