Справа № 466/3097/21 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/2237/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова в складі судді Білінської Г.Б. від 24 травня 2021 року у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24 травня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі10161,01 грн. за кредитним договором № б/н від 28.09.2011 року відмовлено.

Вказане рішення оскаржило Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк».

В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

Вважають, що рішення прийнято із порушенням норм процесуального права і таким, що не відповідає нормам матеріального права, внаслідок чого підлягає скасуванню. Вказують, що судом не було взято до уваги, що 28.09.2011 року Відповідачем підписано Анкету-Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Заявляючи вимоги про стягнення заборгованості, позивачем надано виписку з особового рахунку клієнта. Дана виписка у відповідності до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 року №75, підтверджує виконання за день операцій клієнтом. Аналіз наявної виписки з урахуванням даних виданої кредитної картки, свідчить про користування кредитними коштами розрахунок за товари і послуги, переказ зі своєї карти через додаток Приват24, зняття готівки в банкоматі, поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування, зарахування переказу зі своєї картки, переказ зі своєї карти, переказ на свою карту через додаток Приват24, списання з карткового рахунку, переказ зі своєї карти, переказ з картки через IVR меню, зарахування переказу на картку. Стверджують, що підписана позивачем анкета-заява та виписка з особового рахунку відповідача з урахуванням довідки позивача про видану кредитну картку у сукупності та взаємозв`язку є достатніми для висновку очевидності здійснення операцій саме відповідачем, у тому числі із ідентифікацією особи, яка користується карткою. Таким чином вважають доведеними обставини, що позивачем умови укладеного договору виконано, а відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконував, а відтак, згідно з розрахунком, який відповідачем не спростовано вимоги щодо стягнення підлягають до задоволення. При цьому зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували дані доводи, які узгоджуються із такими засадами цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 526, 527,530, 633, 634, 638, 1050,1054,1055 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 19, 81, 89, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України і постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду №703/3063/18 від 27 березня 2020 року, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що 28.09.2011р. між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору. Крім того позивач не надав підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування відповідною платіжною карткою. Таким чином, анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не містить дані про суму кредитного ліміту та відсутні дані про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого ОСОБА_1 кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим. Відтак, суд дійшов переконання, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

12.04.21р. АТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 , у якій просили стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 28.09.2011 року у розмірі 10161,01 грн. станом на 21.03.2021.

В обґрунтування своїх вимог покликалися на те, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 28.09.2011 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Однак, відповідач не надавав своєчасно грошові кошти банку для погашення заборгованості, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, що станом на 21.03.2021 становить 10161,01 грн., з яких: 10161,01 грн. - заборгованість за кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією; 0,00грн. грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПривтаБанк» та ОСОБА_1 договору № б/н від 28.09.2011 року у формі анкети-заяви, ОСОБА_1 отримала кредит на платіжну картку.

До анкети-заяви банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачкою, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та та Інформацію та контактні дані кредитодавця, яка підписана відповідачкою.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 21 березня 2021 року становить 10161,01 грн. і складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту 10161,01 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 вересня 2011 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також кілька видів комісій.

Крім цього, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (28 вересня 2011року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12.04.2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тому, зокрема, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнається відповідачкою та не містить її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.09.2011 року шляхом підписання заяви-анкети та довідки.

Дійсно слід вважати, що відсотки за користування кредитом були передбачені у «Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», однак такою була визначена базова відсоткова ставка у розмірі 30% річних.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Крім цього, укладений між сторонами кредитний договір від 28.09.2011 року у вигляді заяви-анкети та довідки про умови кредитування, підписаних сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Вказані вище висновки відповідають також правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/2019р.

Зважаючи на те, що відповідачем підписано заяву-анкету та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», правильним слід було б вважати нарахування за час дії договору відсотків у розмірі 30% річних та стягнення виключно правильно нарахованої суми відсотків за користування отриманими коштами.

Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором, позивачем самостійно здійснювалося нарахування відсотків від 30% до 86,4% річних (а сааме 30%, 34,8 %, 42%, 43,2% 86,4%, річних) при цьому відповідачка, умов та правил, якими б така зміна відсоткової ставки була передбачена, не підписувала. Будь-яких доказів про те, що Банк повідомляв відповідачку про зміну (збільшення) процентної ставки та вона визнавала таку зміну та у будь-якій формі погоджувалась на сплату таких відсотків матеріали справи не містять.

Крім цього, банком з сум, які сплачував відповідач на погашення заборгованості за отриманими коштами банк погашав також і комісію і пеню, які ним знову ж нараховувались без погодження з відповідачем та стягнення таких сум банком слід вважати здійснене баз правових підстав.

Відповідно вся сума заборгованості, окрім нарахування за «тілом кредиту» (основною сумою кредиту, що отримана відповідачем) слід вважати здійснена без дотримання вимог закону та умов, погоджених з відповідачем.

Однак, у випадку, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/2019р.

Також, що стосується, заборгованості стягнутої банком за простроченими відсотками, то слід вказати, що про можливість сплати відсотків за кредитним договором дійсно було вказано у «Інформації та контактних даних кредитодавця», підписаній відповідачкою (а.с. 17-19).

Однак, слід вказати, що анкета-заява (як факт укладення кредитного договору) підписана 28.09.2011 року, а «Інформація та контактні дані кредитодавця» 15.06.2020 року, тобто такої на час укладення договору та отримання коштів у період з 2011 року не існувало та така не була та не є частиною договору кредиту чи його умовами відповідно.

Крім цього, додатково, з такої інформації вбачається, що вона була актуальною лише до 30.06.2020 року та жодним чином не замінює умов договору та не є таким умовами, оскільки як вбачається із самої Інформації (а.с. 18 зв.): «…Умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан6, розмір доходів, тощо».

Окрім наведеного, як вбачається з доданої до анкети-заяви (від 2011 року) Інформації (від 2020 року), вказані у останній відсотки могли бути актуальними та діяти лише до 30.06.2020 року, проте з розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки та прострочені відсотки банк нараховував з часу підписання анкети-заяви та протягом усього строку дії договору, відповідно будь-яких доказів, які б свідчили про те, що сторони домовилися про нарахування відсотків у розмірі, який вказаний у поданому банком розрахунку немає.

Крім цього, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором, позивачем самостійно здійснювалося нарахування відсотків за прострочений кредит від 42% до 86,4% річних (про що йшлося), при цьому відповідачка, умов та правил, якими б таке збільшення відсоткової ставки було передбачено, не підписувала. Будь-яких доказів про те, що Банк повідомляв відповідачку про зміну (збільшення) процентної ставки та вона визнавала таку зміну та у будь-якій формі погоджувалося на сплату таких відсотків матеріали справи не містять.

Враховуючи вказане, банком безпідставно стягувалась заборгованість за простроченими відсотками.

Також, з розрахунку заборгованості (а.с. 5-12) вбачається, що станом на 31.05.2015 року у відповідачки був наявний борг за кредитом (тіло кредиту) у розмірі 7674,14 гр., після цього вона взяла в кредит додатково 26187,32 грн., а внесла 45506,39 грн., тобто оплатила всю суму заборгованості, сплатила отримані у подальшому кошти всього на суму 33861,46 грн. та крім цього внесла банку 11644,93 грн.

Враховуючи наведене, а, зокрема, і те, що відповідачкою фактично сплачено банку загальну суму 45506,39 грн., які банком направлені як на погашення окрім поточного тіла кредиту (що слід вважати відповідає вимогам закону), також, і на погашення нарахованих без відповідних підстав відсотків і пені, а отже, відповідачкою виконано взяті на себе зобов`язання з повернення основної суми кредиту в повному обсязі, слід вважати, що нею погашена значно більша сума коштів ніж отримана, відтак заборгованості за отриманими коштами немає.

Враховуючи те, що відповідачкою було погашено заборгованість за кредитом, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції слід було відмовити в позові з вказаних підстав.

Враховуючи те, що судом першої інстанції відмовлено у позові з інших правових підстав, що не підтверджуються дослідженими судом доказами, апеляційну скаргу слід визнати частково обґрунтованою та задовольнити частково, рішення ж Шевченківського районного суду м.Львова від 24 травня 2021 рокуслід скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 травня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра