ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач- Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року, ухваленого суддею Квятковським Я.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового складено 25 жовтня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 1976 по 2008 р. працював у шкідливих умовах праці на посадах підземним робітником, підземним прохідником, підземним кріпильником, підземним слюсарем аварійно-відновлюваних робіт.

У зв`язку із шкідливими і тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічні професійні захворювання: радикулопатія шийна і попереково-крижова на фоні полісегментарної дископатії з ретроспондилолістезом, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами; двосторонній плечолопатковим періартроз (ПФ другого ст.)., деформуючий артроз, в сполученні з періартрозами, ліктьових і колінних суглобів, стійкий больовий синдром; вегетативно-сенсорна полі невропатія рук помірно виражена зі значною периферичною ангіодистонією та трофічними порушеннями на кистях.

По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що було складено акт розслідування професійного захворювання від 03.12.2008р., причинами виникнення професійного захворювання слугувала багаторічна робота в умовах фізичного перевантаження, несприятливого мікроклімату та локальної вібрації, параметри якої перевищували гранично допустимі.

Відповідно до висновку МСЕК від 21.01.2009 року позивачу первинно було встановлено 65 % втрати професійної працездатності та третя група інвалідності.

У зв`язку з захворюванням ОСОБА_1 було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, постійно відчуває біль у суглобах, тремтіння руки, не може спокійно спати вночі, не може вільно дихати, оскільки декілька разів на добу відчуває задуху та сильний кашель з виділенням харкотиння.

Також зазначає, що не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві. Крім того вказує, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані.

Виходячи з тривалості роботи у шкідливих умовах праці та відсотка втрати професійної працездатності, просить стягнути 200 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені ним позовні вимоги.

При цьому позивач зазначає, що суд не просив його надати додаткові докази тому, що підприємства на яких він працював та отримав професійні захворювання ліквідовані без правонаступників, вказує, що ним до апеляційної скарги додано витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також, посилаючись на постанову Верховного Суду від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, вказує на те, що у цій постанові Верховний суд з`ясував хто відшкодовує шкоду за втрачене здоров`я при ліквідації підприємств, а саме, якщо при ліквідації підприємства капіталізація платежів у відшкодування шкоди не проведена, регрес на вимога подається органам державного соціального страхування, тому Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області є належним відповідачем по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне і належним чином обґрунтоване без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України.

16 грудня 2021 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання відповідача відділення Фонду про зупинення провадження по справі до прийняття висновків узагальнення судової практики Верховним Судом щодо даної категорії справ, яке не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 252 ЦПК України визначено право суду, за яких підстав він має право зупинити провадження у справі.

Згідно з пунктом 10 частини 1 вказаної статті суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі лише у тому випадку, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку. Сам по собі розгляд питання іншим органом, не пов`язаний зі встановленням наявності чи відсутності таких фактів, не є підставою для зупинення провадження. Зупинення провадження в цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного, кримінального, господарського чи адміністративного судочинства, може мати місце тільки в тому разі, коли в цій, іншій, справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цивільній справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Заплановане Верховним Судом підготування відповідного аналізу судової практики в аналогічних справах не є підставою для зупинення провадження у даній справі, у зв`язку з чим, заявлене відповідачем клопотання не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , з 1976 по 2008 рік працював на підприємствах ТОВ «Стройуніверсал» та Шахтобудівельне управління №2 треста «Кривбасшахтопроходка» на посадах - підземним робітником, підземним прохідником, підземним кріпильником, підземним слюсарем аварійно-відновлюваних робіт, що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с.12-13).

Згідно з Актом за формою П-4 розслідування професійного захворювання від 03.12.2008, професійне захворювання ОСОБА_1 виникло за таких обставин: працюючи з 26.07.2006р. по 03.11.2008р. підземним прохідником на шахті ім.Орджонікідзе в ТОВ "Стройуниверсал", ОСОБА_1 виконував роботи в підземних умовах шахти, які характеризувалися важкою фізичною працею з причин того, що не завжди була можливість застосовувати засоби малої механізації внаслідок обмеженості робочого простору. Експлуатаційне в процесі роботи обладнання, інструменти і машини (ручні перфоратори, шпунтові молотки, бурові каретки) внаслідок своїх конструктивних недоліків були джерелами вібрації, рівні якої перевищували ГДР. Посилюючим шкідливим фактором був несприятливий мікроклімат характерний для підземних робіт. Працюючи раніше в Шахтобудівельному управлінні №2 треста «Кривбасшатопроходка» з 24.09.1976р. по 11.03.1977р. та з 01.07.1987р. по 21.07.1987р. підземним гірничим робітником, з 11.03.1977р. по 24.10.1984р. та з 01.09.1992р. по 01.06.2000р. підземним прохідником, з 21.07.1987р. по 01.09.1992р. підземним кріпильником, з 01.06.2000р. по 04.10.2000р підземним слюсарем аварійно-відновлювальних робіт, ОСОБА_1 за даними інформаційної довідки про його умови праці, яка підготовлена Центрально-Міською рай СЕС №2/2-1559 від 12.08.08р., також виконував роботи, які характеризувалися важкою фізичною працею, несприятливим мікрокліматом та підпадав під вплив вібрації (тільки в професії прохідник), параметри якої перевищували гранично допустимі (а.с. 14).

Причиною професійного захворювання згідно п.17 Акту є робота на протязі 23 років 7 місяців в умовах фізичного перенавантаження, несприятливого мікроклімату та 17 років 10 місяців - локальної вібрації, параметри якої перевищували гранично допустимі: Рівень фізичного перенавантаження: підіймання та переміщення (разове) вантажів, чергуючи з іншою роботою: 35-45 кг при нормі до 30 кг; - перебування в робочий позі з нахилом тулуба до 30° / більше 30° - до 68,4% / 30% тривалості робочої зміни при допустимій до 25% / 0%; - нахили тулуба вимушені, більше 30° - до 172 разів за робочу зміну при допустимих до 100 разів. Важкість праці відноситься до III класу 3 ступеню шкідливості. Мікрокліматичні умови: - відносна вологість повітря до 96% при допустимій 80-30%. Вібрація: - локальна 113 дБ при ГДР 112 дБ (а.с.14).

Згідно пункту 19 Акта особами, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, є керівництво ШБУ-2 треста «Кривбасшахтопроходка» та ТОВ «Стройуніверсал» під час роботи на них ОСОБА_1 (а.с. 15)

Позивачу встановлено професійні захворювання: радикулопатія шийна і попереково-крижова на фоні полісегментарної дископатії з ретроспондилолістезом, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами; двосторонній плечолопатковим періартроз (ПФ другого ст.)., деформуючий артроз, в сполученні з періартрозами, ліктьових і колінних суглобів, стійкий больовий синдром; вегетативно-сенсорна полі невропатія рук помірно виражена зі значною периферичною ангіодистонією та трофічними порушеннями на кистях, що також підтверджується актом, повідомленням, випискою, виписним епікризом, епікризом, з історії хвороби (а.с. 14-15, 26, 31-32, 33, 34, 35-36, 37-38. 39-40, 41, 42-43).

Висновком МСЕК від 21.01.2009р. позивачу вперше було визначено третю групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності 65% (30% - радикулопатія, 20% - деф.артр., 15% - ВСП) з 19.01.2009р. по 01.02.2010р., при повторному огляді 18.01.2010р. йому було підтверджено третю групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності з 01.02.2010р. по 01.02.2012р., при повторному огляді 03.02.2014р., позивачу з 01.02.2014 р. при повторному огляді позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 65% з них: 30% - радикулопатія, 20% - деф.артр., 15% - ВСП та третю групу інвалідності, безстроково (а.с. 27, 28, 29, 30).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачеві у задоволенні його позовних вимог до Фонду, виходив з того, що позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності 21.01.2009, тому до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК України (в редакції станом на січень 2009 року) та КЗпП., та у даному випадку позивачем не надано будь яких доказів ліквідації підприємств, внаслідок неналежних умов праці в яких виникли професійні захворювання, та відсутність правонаступників, тому позовні вимоги є недоведеними і до задоволення не підлягають.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 153 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно зі статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

З 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтями 21, 28, 34 якого було передбачено обов`язок Фонду по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, професійним захворюванням застрахованим та членам їх сімей.

З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Законом України від 28 грудня 2007 року №107 з пункту 3 «Прикінцеві положення» Закону № 1105-ХІV виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної шкоди потерпілим на виробництві. Крім того, з 01 січня 2008 року припинено відшкодування моральної шкоди Фондом, незалежно від часу настання страхового випадку.

Конституційний Суд України у Рішенні №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями пункту 1, абзацу 3 пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу 1 Закону України Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві» та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 лютого 2007 року № 717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції вказаного Закону. Конституційний Суд України дійшов висновку, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтю 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу.

Так судом було встановлено, що висновком МСЕК від 21.01.2009р. позивачу вперше було визначено третю групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності 65%, тобто право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло у ОСОБА_1 з 21 січня 2009 року.

Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України №717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду, така правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц, провадження №14-463 цс 18.

Отже, оскільки у позивача ОСОБА_1 право на відшкодування моральної шкоди виникло у січні 2009 року вже після набрання чинності Законом України №717-V від 23 лютого 2007 року, яким були внесені зміни до Закону №1105-XIV, а саме скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV., висновок суду першої інстанції про те, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області є неналежним відповідачем по справі, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, де на його думку Верховний суд з`ясував хто відшкодовує шкоду за втрачене здоров`я при ліквідації підприємств, а саме органом державного соціального страхування, колегія суддів вважає недоречним, оскільки у цій постанові інші обставини справи, пов`язані з договором позики, а не як з відшкодуванням моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві.

Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Отже, зважаючи на дату настання страхового випадку у позивача (21.01.2009), Фонд не є особою, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: