Справа № 450/758/20 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/1183/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: прокурора Панькевича Р.В.

Павліва І.Я., його представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , Державної казначейської служби України та Львівської обласної прокуратури на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Львівська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11 травня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000434 внесено кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, розслідування якого проводилося слідчим відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод СУ ГУ МВС України у Львівській області під процесуальним керівництвом прокуратури Львівської області. Стверджує, що розгляд кримінального провадження відносно нього тривав до моменту постановлення виправдовувального вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 лютого 2018 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 29 березня 2019 року. Зазначає, що від моменту відкриття кримінального провадження до набрання виправдовувальним вироком законної сили пройшло майже шість років, з яких майже півроку він знаходився під вартою, що негативно позначилося на його звичайному способі життя та обмежувало його життєві зв`язки, для поновлення яких необхідно було докласти значних зусиль. Вказує, що неналежне розслідування та незаконне притягнення до кримінальної відповідальності спричинило шкоду його репутації, підірвало його здоров`я, призвело до постійних нервових хвилювань та стресу не тільки для нього, а й для його близьких. Звертає увагу, що на момент звільнення з під варти, в нього було діагностовано важку невиліковну хворобу анкілозуючий спондиліт, почалися проблеми з хребтом, став погіршуватися зір, почали боліти суглоби. Наголошує, що під час перебування під вартою не міг працювати, був позбавлений належного медичного догляду, протягом багатьох засідань перебував в металевій клітці, що за практикою ЄСПЛ визнано нелюдським відношенням, таким, що принижує гідність. Вважає, що за час перебування під слідством зазнав моральної шкоди, яка полягає у психічних стражданнях, перебування у стані постійного нервового стресу, втраті нормальних життєвих зв`язків, заподіянні фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок, погіршення відносин з оточуючими людьми. З наведених підстав просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі 550 000,00 грн.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 , відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 423 600,00 грн.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 20000,00 грн. відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правової допомоги.

В решті вимог залишено без задоволення за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції задоволено його позовні вимоги частково в мінімальному розмірі, який передбачено законодавством, не врахувавши обставини справи, надані ним докази, ступінь негативного впливу на його життя, безпідставність кримінального переслідування та тривале тримання під вартою. Зазначає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що сума повинна перевищувати мінімально можливий розмір відшкодування, але бути співмірною з пережитими стражданнями, а не тільки враховувати суму кратну кількості місяців його перебування під слідством і судом. Вважає, що при визначені розміру відшкодування моральної шкоди слід також враховувати обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, нервові стреси, відчуття тривоги, сильні душевні переживання та моральні страждання, приниження, розгубленість, позбавлення можливості якісного лікування, а також піклування про своїх батьків. Вказує, що законодавством не встановлено обов`язку суду визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування, відтак, враховуючи вимоги розумності та справедливості, такий розмір може бути визначений у більшій сумі. З наведених підстав просить змінити рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року в частині розміру задоволених позовних вимог, задовольнивши позовні вимоги повністю.

Рішення суду оскаржила Державна казначейська служба України,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що відповідачем у справі повинна бути не Державна казначейська служба України, а держава Україна, яка бере участь у справі, як співвідповідач через відповідні органи державної влади, якими, як правило є органи державної влади, які завдали шкоду, відтак суд першої інстанції, на думку апелянта, не встановив належного відповідача у справі, яким повинна бути Львівська обласна прокуратура, а Державна казначейська служба може бути залучена до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, виконання рішення суду, однак незалучення її до участі у справі не може бути підставою для відмови у позові. Зазначає, що Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин, так як не завдала щкоди позивачу, а тому не може відповідати за незаконні дії правоохоронних органів. Вказує, що розмір відшкодування моральної шкоди значно завищений, оскільки кримінальна справа тривалий час розглядалася судами, а не перебувала у провадженні органів досудового розслідування, що свідчить про явні порушення судами процесуальних строків розгляду справи, однак позивач з вимогами до суду не звертався та не залучив суд до розгляду даної справи, як відповідача. Вважає, що розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з врахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що позивач перебував під слідством та судом в період з 02 серпня 2013 року до 29 березня 2019 року, а саме 67 місяців 27 днів, а не 70 місяців і 18 днів, як зазначено в оскаржуваному рішенні суду, тому розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 320 554,58 грн., а не 423 600 грн., відтак судом необгрунтовано збільшено розмір моральної шкоди на 103 045,42 грн. Зазначає, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000.00 грн., відтак такі не підлягали до стягнення, оскільки відсутність документального підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат за надання правничої допомоги. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача на користь Львівської обласної прокуратури судові витрати за подання апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_1 на підтримання поданої апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційних скарг Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, пояснення прокурора Львівської обласної прокуратури на підтримання доводів апеляційних скарг Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури, заперечення щодо задоволення апеляційної скраги ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Львівської обласної прокуратури підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень норм цивільного законодавства та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які регулюють спірні правовідносини, і встановивши, що позивач перебував під слідством та судом 70 місяців і 18 днів (з 11.05.2013р. по 29.03.2019р.) та з урахуванням мінімальної заробітної плати в 6000 грн., встановленої ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021» дійшов висновку про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казанчейського рахунку на користь ОСОБА_2 423 600 грн., вирішив питання про стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача 20 000 грн. витрат, повязаних з оплатою професійної правничої допомоги, в задоволенні решти вимог відмовив за безпідставністю.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом встановлено, 11.05.2013р. органом досудового розслідування - СУ ГУ НП у Львівській області, в ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження №0000434 за за ч.3 ст.286 КК України, з фабули якого слідує, що 11.05.2013р. на 0 км+687 м автодороги « Під`їзд до Львова», поблизу с.Гамаліївка Пустомитівського району Львівської області, відбулося зіткнення колісного трактора «МТЗ-80» під керуванням водія ОСОБА_2 із мотоциклом «Сузукі» під керуванням водія ОСОБА_3 , внаслідок чого водій мотоцикла та його пасажир отримали тілесні ушкодження, від яких померли на місці пригоди.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 02.08.2013р. стосовно ОСОБА_2 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави (а.с.8-9).

29.08.2013р. обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000434 , за яким ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, затверджений прокурором прокуратури Львівської області та скерований до суду (а.с.10-13).

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.01.2014р., прийнятої у кримінальному провадженні №0000434 за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_2 , відмовлено в задоволенні даного клопотання, а обвинуваченого ОСОБА_2 звільнено з під варти в залі суду (а.с.14-15).

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.02.2018р., постановленого за результатами розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000434, ОСОБА_2 за ч.3 ст.286 КК України, виправдано (а.с.16-25).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29.03.2019р., вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.02.2018р. відносно ОСОБА_2 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення( а.с.138-146).

Ухвала апеляційної інстанції, згідно ст.532 КПК України, набрала законної сили з моменту її проголошення, інформація про можливе касаційне оскарження даної ухвали, у суду відсутня.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із пунктом 3 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Вказана норма закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдовувального вироку суду.

Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18)).

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Правом на залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача наділений виключно позивач, суд з власної ініціативи без відповідного клопотання позивача чи за клопотанням відповідача, чи будь яких інших осіб не вправі змінювати коло відповідачів (залучати співвідповідача, замінювати відповідача, тощо).

Клопотань про залучення співвідповідачів, заміну відповідача позивач ОСОБА_2 не заявляв.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 жовтня 2020 року до участі у справі залучено Львівську обласну прокуратуру, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України.

Колегія суддів зазначає, що позивачем подано позов про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів досудового розслідування та прокуратури, однак відповідачем до участі у справі залучено лише Державну казначейську службу України, органи, незаконними діями яких, на думку позивача, йому завдано моральну шкоду (органи досудового розслідування та прокуратури) до участі у справі, як відповідачі чи співвідповідачі, не залучалися, що є правом позивача.

Враховуючи зміст позовних вимог, колегія суддів вважає, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, оскільки є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальності за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури.

Державна казначейська служба України є органом, який здійснює тільки списання коштів з Державного бюджету України й будь-яких незаконних дій щодо позивача не вчиняла.

Встановлення належного відповідача має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, залучивши до участі у справі, як відповідача, лише Державну казначейську службу України, яка є державним органом, що здійснює списання коштів з Державного бюджету на відшкодування моральної шкоди, завданої державним органом, і не залучивши співвідповідачем орган, діями якого, за твердженням позивача, завдано шкоду, є підставою для відмови в задоволенні позову до неналежного відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами Державної казначейської служби України про те, що суд не встановив, що належним відповідачем у даній справі є держава Україна, як учасник цивільних правовідносин, в особі органу, з вини якого позивачу було завдано моральну шкоду, яким у даному спорі є Львівська обласна прокуратура.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції позбавлений права на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо зміни сторін, які беруть участь в справі та залучати співвідповідача, то позивач не позбавлений права захистити свої права шляхом пред`явлення у встановленому законом порядку цього позову до належного відповідача, яким є держава Україна в особі органу, з вини якого, як вважає позивач, йому завдано моральну шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/19 (провадження №12-110гс18) вказан, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних віносин (ч.2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув на це увагу та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що законодавство не встановлює обовязку суду визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування, на переконання колегії суддів є частково обґрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N686/23731/15-ц (провадження N 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не встановив належного відповідача у справі, осіб, які повинні нести відповідальність за завдану ОСОБА_2 моральну шкоду, а тому постановлене у справі судове рішення суду першої інстанції на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, що не перешкоджає позивачу звернутися з новим позовом, визначивши належного відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.12.2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк