Справа № 524/7337/21
Провадження №2/524/3853/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2021 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув у підготовчому судовому засіданні в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну місця проживання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

04 серпня 2021 року до суду звернувся ОСОБА_1 з вказаним позовом до ОСОБА_2 в якому просив встановити місце проживання малолітнього сина з батьком.

В обґрунтування позову зазначив, що з 08.10.2010 року по 05.05.2015 рік позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 .

Вiд шлюбних стосунків у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05.05.2015 року шлюб було розірвано та визначено місце проживання малолітнього сина з матір`ю.

Позивач вказував, що спочатку син проживав з матір`ю, а він постійно спілкувався з ним та надавав кошти відповідачу на його утримання. З жовтня 2020 року син постійно проживає з ним.

Акцентував увагу, що належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, у повному обсязі створює всі необхідні умови для проживання, виховання, навчання та нормального розвитку дитини, забезпечує матеріально-побутові умови та рівень комфорту, задовольняє гармонійний розвиток його особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Квартира, в якій він проживає, з усіма комунальними зручностями i для дитини є все необхідне для повноцінного розвитку та відпочинку.

У зв`язку з викладеним просив встановити місце проживання малолітнього сина з батьком, позивачем у справі.

Ухвалою судді від 02 листопада 2021 року було залишено позовну заяву без руху у зв`язку з наявністю недоліків в її оформленні.

11 листопада 2021 року представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на виконання ухвали судді від 02 листопада 2021 року було надано до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої уточнила позовні вимоги, а саме просила змінити місце проживання малолітньої дитини сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначивши його місце проживання з батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою судді від 15 листопада 2021 року було відкрито провадження, залучено учасників справи та призначено провести розгляд справи у загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 у судове засідання не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності, позов підтримали, про що надали письмові заяви.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибула, просила розглянути справу без її участі, позов визнала у повному обсязі, не заперечувала проти зміни місця проживання малолітнього сина, про що надала письмову заяву.

Представник третіх осіб виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, Служби у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Данилейко Н.А. у судове засідання не прибула, надала письмову заяву, відповідно до якої просила розглянути справу без участі представника органу, проти задоволення вимог позивача не заперечувала. Вказала, що мати дитини ОСОБА_2 дала дозвіл батькові дитини ОСОБА_1 виїхати за межі України разом з малолітнім сином з метою його проживання та навчання та зазначає, що перебування малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком в Республіці Польща вiдповiдає інтересам дитини. У зв`язку з чим, виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, не має підстав приймати рішення та надавати суду письмовий висновок про розв`язання спору щодо доцільностi змiни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає за межами України.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом достовірно встановлено, що з 08.10.2010 року по 05.05.2015 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Вiд шлюбних стосунків у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05.05.2015 року шлюб було розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини сторін з матір`ю.

Вказані обставини постають з позовної заяви, підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, і не заперечувався сторонами у справі.

Згідно довідки Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про реєстрацію місця проживання особи № 11826 від 27.05.2021 року, малолітня дитина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значитися зареєстрованим разом з батьком ОСОБА_1 - позивачем у справі за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач позов визнала у повному обсязі.

Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «... Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року N 789 - XII визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Тому суд на підставі встановлених обставин, враховуючи, що дитина досягла десятирічного віку, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у батька, який має можливість утримувати та забезпечувати матеріальні і духовні потреби дитини, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача щодо зміни місця проживання дитини, визнання нею позову у повному обсязі, прихильність дитини до кожного з батьків, а також з метою забезпечення інтересів дитини, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та зміни місця проживання дитини, а саме визначенням місця проживання дитини з батьком, позивачем у справі.

Отже необхідно змінити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши місце проживання з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що позивач не наполягав на стягненні з відповідача судових витрат.

Керуючись ст.5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 200, 206, 263, 264, 265 ЦПК України, ч. 3 ст. 105, ст.110, 112 Сімейного кодексу України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Змінити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його місце проживання з батьком ОСОБА_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2

Треті особи:

- виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, як орган опіки та піклування, юридична адреса: Полтавська область, м. Кременчук, пл.Перемоги, буд. 2;

- Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, м.Кременчук, пл. Перемоги, буд. 2.

Повний текст рішення виготовлено 16 грудня 2021 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: