Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 466/5632/14-ц

провадження № 61-10100 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради,

треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня

2017 року у складі судді Ковальчука О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у складі колегії суддів:

Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , про визнання недійсним і скасування розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 серпня

2014 року відмовлено у відкритті провадження у справі за вказаним вище позовом.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2

і ОСОБА_3 , та ОСОБА_8 , задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, де, зокрема, позивачем у спорі є вона, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2

і ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона та її діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3

є співвласниками квартири

АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири

від 01 листопада 2002 року, згідно з яким вони придбали квартиру АДРЕСА_2 ,

та договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2002 року, відповідно до якого вони придбали квартиру АДРЕСА_2 разом із підвальним приміщенням площею 7,0 кв. м. На підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 25 листопада 2003 року № 1401 квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Вказувала, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5

є співвласниками квартири АДРЕСА_4 у цьому будинку.

У подальшому їй стало відомо, що розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 лютого 2005 року

№ 138 до квартири відповідачів було приєднано, серед іншого, підвальне приміщення площею 25,7 кв. м, до якої також увійшла належна їм комора площею 7,0 кв. м.

Позивач уважала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно набули право власності на належне їм підвальне приміщення площею

7,0 кв. м, позбавивши їх права власності та користування ним.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним і скасувати розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради

від 14 лютого 2005 року № 138 у частині приєднання підвального приміщення площею 7,0 кв. м, що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв. м, до квартири

АДРЕСА_5 , та зобов`язати ОСОБА_4 і ОСОБА_5

не чинити їм перешкоди у користуванні цим приміщенням.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним

і скасовано розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 лютого 2005 року № 138 у частині приєднання підвального приміщення площею 7,0 кв. м, що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв. м, до квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні підвальним приміщенням, площею 7,0 кв. м, що знаходиться в підвальному приміщенні площею 25,7 кв. м, до квартири

АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2002 року позивачка та її діти набули у законний спосіб право власності на квартиру АДРЕСА_1 , разом із підвальним приміщенням площею

7,0 кв. м, а оспорюване розпорядження в частині приєднання вказаного спірного приміщення суперечить закону та позбавляє позивачів права власності на належне їм майно. При цьому жодних дій по відчуженню спірного приміщення позивачами не вчинялося.

З огляду на встановлення незаконної передачі у власність відповідачів підвального приміщення, до складу якої входить належна позивачам комора, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні цим майном.

Також районний суд уважав, що доводи ОСОБА_4

про застосування наслідків спливу позовної давності безпідставні, так як про оспорюване розпорядження позивачка дізналася лише під час розгляду справи № 466/5966/13-ц.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2017 року

в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в інтересах

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним і скасування розпорядження скасовано, позов у цій частині залишено без розгляду. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року скасовано, справу передано

на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження

№ 61-18371св19).

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнано незаконним і скасовано розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 лютого 2005 року № 138

у частині приєднання комори, площею 7,0 кв. м, що знаходиться

у підвальному приміщенні, площею 25,7 кв. м, до квартири

АДРЕСА_5 .

Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у користуванні коморою, площею 7,0 кв. м, що знаходиться у підвальному приміщенні, площею 25,7 кв. м, приєднаному до квартири АДРЕСА_5 .

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишено

без розгляду.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, районний суд порушив норми процесуального права щодо належного повідомлення ОСОБА_4 про судове засідання, призначене на 07 березня 2017 року, що відповідно до пункту 3

частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Апеляційний суд уважав доведеним факт правомірності набуття позивачами права власності на квартиру

АДРЕСА_1 разом із підвальним приміщенням, площею 7,0 кв. м, яке

є складовою частиною підвального приміщення, площею 25,7 кв. м, а тому вимога про визнання незаконним і скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради

від 14 лютого 2005 року № 138 у частині включення комори, площею

7,0 кв. м до квартири АДРЕСА_5 , є обґрунтованою та підлягає до задоволення, оскільки призводить

до порушення прав позивачів як власників на користування

та розпорядження їх майном.

Відхиляючи доводи ОСОБА_4 про пропуск позивачами позовної давності, оскільки їм було відомо щодо приєднання спірного підвального приміщення до квартири АДРЕСА_4 ще у 2005 році, коли вони надавали письмову згоду на приєднання такого приміщення, суд виходив із того, що в заяві

не конкретизовано, які підвальні приміщення мали намір приєднати мешканці квартири АДРЕСА_4 ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ).

При цьому строк позовної давності не поширюється на негаторний позов власника про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, що узгоджується з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі

№ 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18, від 17 жовтня 2018 року

у справі № 362/44/17, провадження № 14-183цс18, від 28 листопада

2018 року у справі № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452цс18.

Колегія суддів апеляційного суду відхилила доводи апеляційної скарги про те, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивачами подано позов із метою захисту свого цивільного права - права власності на спірне підвальне приміщення, а тому правовідносини у даному спорі врегульовано нормами цивільного, а не адміністративного права, незважаючи на те, що стороною у справі є суб`єкт публічного права. В цій частині судом ураховані роз`яснення, надані судам у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Погоджуючись частково з доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто на момент подання позовної заяви, 08 серпня 2014 року, він уже був повнолітнім. Доказів, що підтверджують повноваження ОСОБА_1 на представлення його інтересів матеріали справи не містять. Тому зазначене є підставою для залишення позову у цій частині без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 207

ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час подання позову), якій кореспондують положення пункту 2 частини першої статті 257 чинного

ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду

із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду

м. Львова від 07 березня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 або направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Підставами касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник посилається на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 24 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4

на оскаржувані судові рішення суддів першої та апеляційної інстанції залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У наданий судом строк ОСОБА_4 надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу № 466/5632/14-ц

із Шевченківського районного суду м. Львова. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду у подібних справах, зокрема, щодо критеріїв розмежування допоміжних і нежилих приміщень, застосування положень частини четвертої статті 82 ЦПК України та положень статті 391 ЦК України, а також не було встановлено належними та допустимими доказами наявності у позивача права власності на спірне приміщення.

Зазначає, що підвальне приміщення площею 25,7 кв. м є неподільним,

не відносилось до житлового фонду та не підлягало приватизації,

як складова частина квартири, оскільки таке входило до складу бомбосховища й з 26 липня 1994 року по листопад 1998 року перебувало

в користуванні товариства з обмеженою відповідальністю «фірма «Азалія», що підтверджується договором на оренду нежитлових приміщень

від 26 липня 1994 року № 4220 та іншими доказами. До того ж знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом із приватизацією квартир.

Разом із цим, судом апеляційної інстанції не було надано належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, що в свою чергу призвело

до неправильного трактування прав і обов`язків сторін щодо підвальних приміщень та є наслідком ухвалення незаконного судового рішення. Відхиляючи його доводи в цій частині без належного обґрунтування, апеляційний суд порушив положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтованості судового рішення.

Наголошує на добросовісності набуття права власності на приміщення підвалу загальною площею 101 кв. м, до складу яких входить і спірний підвал площею 25,7 кв. м.

Заявник уважає, що позивач не є володільцем спірного приміщення

ні фактично, ні юридично, а тому нею обрано неналежний спосіб захисту порушеного, на її думку, права. При цьому рішення постійно діючого третейського суду при Львівській Асоціації учасників ринку нерухомості Третейської палати України від 03 травня 2006 року у справі № 3/8-1/1, яким визнано за ним право власності на спірні приміщення, є чинним.

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшли заперечення (по суті відзив на касаційну скаргу) від ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , проте їх не надіслано іншим учасникам справи, а тому вони до розгляду

не приймаються та не розглядаються (частина четверта статті 395

ЦПК України).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання

про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувану постанову апеляційного суду від 24 травня 2021 року, якою скасовано рішення районного суду, ухвалено з дотриманням норм матеріального

та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків

не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи

на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном

на власний розсуд (статті 317, 319 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто

не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування

та розпоряджання своїм майном.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,

81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги

чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також

у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, позивачі посилалися на те, що оспорюваним розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради було незаконно приєднано до квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у тому числі й підвальне приміщення площею 25,7 кв. м, до якої увійшла належна їм комора площею 7,0 кв. м, що позбавляє їх права власності та користування нею.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо

не випливає із закону або незаконність набуття права власності

не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Тобто позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він

є власником або особою, яка володіє майном (має речове право)

з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача,

не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Встановлено, що 01 листопада 2002 року ОСОБА_1 , яка діяла

від свого імені та в інтересах своїх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

та ОСОБА_8 , придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2002 року (а. с. 6,т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада

2002 року, ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та в інтересах своїх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , придбала квартиру АДРЕСА_2 у цьому ж будинку, яка складається з однієї кімнати, житловою площею

27,7 кв. м і кухні, загальна площа квартири 43,1 кв. м, комора в підвалі площею 7,0 кв. м, та яка належала попереднім власникам ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 14 січня 1997 року (а. с. 7, т. 1).

15 листопада 2002 року позивачам видано реєстраційні посвідчення

№ НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 про реєстрацію за ними права власності

на ці квартири (а. с. 9-10, т. 1).

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 25 листопада 2003 року № 1401 квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 (а. с. 8, т. 1).

З урахуванням наведеного, надавши належну оцінку, наявним у матеріалах справи доказам, апеляційний суд правильно встановив, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у законний спосіб набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 разом із підвальним приміщенням, площею 7,0 кв. м, а саме,

на підставі договору купівлі-продажу квартири, який є чинним і недійсним

у судовому порядку не визнавався.

Доказів протилежного відповідачі не надали.

Правильними є також висновки суду апеляційної інстанції про те,

що розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 лютого 2005 року № 138 у частині приєднання підвальних приміщень площею 25,7 кв. м, до яких входить приміщення (комора) площею 7,0 кв. м, яке на день прийняття розпорядження вже належало позивачам на праві власності, до квартири відповідачів,

є неправомірним і підлягає скасуванню, оскільки порушує права позивачів як власників на користування та розпорядження належним їм майном,

що суперечить нормам закону та Конституції України.

Суд дійшов обґрунтованого висновку і про залишення позову

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час подання позову), оскільки на момент подання позовної заяви, 08 серпня 2014 року, останній був повнолітнім.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду по суті вирішення спору та звертає увагу, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані участь

у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають

(частина друга статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у редакції, чинній на момент оформлення права власності попередніх власників квартири АДРЕСА_2 - 14 січня 1997 року).

Посилання касаційної скарги про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки вона не є володільцем спірного майна,

є необґрунтованими за встановлених судом обставин правомірності набуття підвального приміщення (комори), площею 7,0 кв. м,

що є складовою частиною підвального приміщення площею 25,7 кв. м.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судом відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини, доказування вимог і застосовані до них норми права.

Колегією суддів не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права при вирішенні спору,

а також порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Відповідні доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням і відхиляються Верховним Судом.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують,

на його законність не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому такі доводи були предметом дослідження в судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення

та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи

(див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити

без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць