Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 415/9100/19
Провадження № 22-ц/810/831/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Кузьменко А.О.

учасники справи

позивач- Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьк

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 грудня 2019 року, ухвалене судом у складі судді Фастовця В.М.,

за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі АТ « Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит, в обґрунтування якого вказало, що між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2835/4 від 30 січня 2008 року зі змінами та доповненнями внесеними кредитною угодою № 1 від 30 січня 2008 року, кредитною угодою № 2 від 15 лютого 2008 року, кредитною угодою № 3 від 22 лютого 2008 року, кредитною угодою № 4 від 26 лютого 2008 року, кредитною угодою № 5 від 07 березня 2008 року, кредитною угодою № 6 від 14.03.2008 ,кредитною угодою № 7 від 25.03.2008, кредитною угодою № 8 від 28.03.2008, додатковою угодою № 1 від 28.03.2008, додатковою угодою № 9 від 09.04.2008, кредитною угодою № 10 від 10.04.2008, кредитною угодою № 11 від 20.06.2008, кредитною угодою № 12 від 01.09.2008, кредитною угодою № 13 від 14.11.2008, кредитною угодою № 14 від 27.01.2010, додатковою угодою № 2 від 01.02.2010. Відповідно до п.п.1.1-1.3. кредитного договору банк надав грошові кошти окремими частинами на загальну суму у розмірі 84 000 грн зі сплатою відсотків в розмірі 16,7 річних в порядку, умовах та в строки, визначені договором.

Додатковою угодою №2 від 01.02.2010 року визначено, що станом на 01.02.2010 року сума заборгованості складає 83973, 94 грн, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами в сумі 874, 73 грн.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 2835/4, 30 січня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір поруки №2835/4.

У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань за договором відновлюваної кредитної лінії № 2835/4 від 30 січня 2008 року, виникла заборгованість перед позивачем у сумі 81569,54 грн, яка складається з простроченого боргу за кредитом 34988,96 грн, відсотків за користування кредитом за період з 03.11.2014 року по 06.11.2018 року 19460,36 грн, 3% річних за прострочення сплати кредиту за період з 01.08.2014 року по 20.10.2019 року -3512,50 грн, 3% річних за прострочення відсотків за користування кредитом за період з 02.09.2014 року по 20.10.2019 року 1942,10 грн, інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2019 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 14004,43 грн, інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2019 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 7661,19 грн.

Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 81569,54 грн та судові витрати.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 27 грудня 2019 року позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 2835/4 від 30.01.2008 року у розмірі 81569,54 грн, яка складається з простроченого боргу за кредитом 34988,96 грн, відсотки за користування кредитом за період з 03.11.2014 року по 06.11.2018 року 19460,36 грн, 3% річних за прострочення сплати кредиту за період з 01.08.2014 року по 20.10.2019 року 3512, 50 грн, 3% річних за прострочення відсотків за користування кредитом за період з 02.09.2014 року по 20.10.2019 року 1942,10 грн, інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2019 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 14004,43 грн, інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2019 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 7661,19 грн.

Стягнуто в рівних частках з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 1921 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності та недоведеністю позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки відповідач ОСОБА_1 зареєстрована і проживає на тимчасово непідконтрольній Україні території - у м. Алчевську Луганської області, розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, тому відповідач була позбавлена можливості заявити про застосування позовної давності до спірних позовних вимог, перебіг якої почався 01 серпня 2014 року та сплив 30 жовтня 2016 року. Позивач звернувся з позовом 30 жовтня 2019 року тобто з пропуском строку позовної давності. Розрахунок інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом позивачем наданий лише за період з серпня 2014 року по травень 2016 року, тому вимоги позивача про стягнення цих витрат за період з червня 2016 року по жовтень 2019 року задоволенню не підлягають за недоведеністю вимог. На підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», позивач був зобов`язаний провести списання неустойки (штрафу, пені), не нараховувати індекс інфляції та інших нарахувань. Загальна сума процентів не може перевищувати суми процентів нарахованих протягом строку , на який видавався кредит.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що на виконання вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» позивачем не заявлено вимоги щодо стягнення пені чи будь-яких штрафних санкцій за кредитним договором. Інфляційні втрати на суму боргу та проценти за користування кредитом, 3% річних на суму боргу та проценти за користування кредитом, передбачені ст. 625 ЦК України та проценти за користування кредитом не є пенею або штрафними санкціями, на нарахування яких встановлено заборону ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З заявами про перерахунок заборгованості та довідкою про внутрішньо переміщених осіб відповідачі до банку не зверталися, тому у позивача були відсутні підстави для перерахунку заборгованості на підставі ст. 9-2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Під час розгляду справи у суді першої інстанції ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» щодо звільнення деяких категорій внутрішньо переміщених осіб від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики не діяв. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, зазначені в ній.

У судове засідання скаржник ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у визначеному законом порядку.

У судове засідання представник АТ ««Державний ощадний банк України» не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у визначеному законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами зобов`язання за кредитним договором не були виконані, в результаті цього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 81569,54 грн, яка підлягає стягненню з відповідачів.

Колегія суддів вважає, що до такого висновку суд дійшов передчасно, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2835/4 від 30 січня 2008 року зі змінами та доповненнями внесеними кредитною угодою № 1 від 30 січня 2008 року, кредитною угодою № 2 від 15 лютого 2008 року, кредитною угодою № 3 від 22 лютого 2008 року, кредитною угодою № 4 від 26 лютого 2008 року, кредитною угодою № 5 від 07 березня 2008 року, кредитною угодою № 6 від 14.03.2008 року ,кредитною угодою № 7 від 25.03.2008 року, кредитною угодою № 8 від 28.03.2008 року, додатковою угодою № 1 від 28.03.2008 року, додатковою угодою № 9 від 09.04.2008 року, кредитною угодою № 10 від 10.04.2008 року, кредитною угодою № 11 від 20.06.2008 рорку, кредитною угодою № 12 від 01.09.2008 року, кредитною угодою № 13 від 14.11.2008 року, кредитною угодою № 14 від 27.01.2010 року, додатковою угодою № 2 від 01.02.2010. Банк надав грошові кошти окремими частинами на загальну суму у розмірі 84 000 грн зі сплатою відсотків в розмірі 16,6 річних в порядку, умовах та в строки, визначені договором.

Згідно п.1.2 договору відновлювальної кредитної лінії №2835/4 остаточний термін повернення кредиту 30 січня 2018 року.

Згідно розрахунку заборгованості, який надано позивачем заборгованість за кредитним договором станом на 21.10.2019 року складає в сумі 81569,54 грн, яка складається:

з простроченого боргу за кредитом 34988,96 грн, відсотків за користування кредитом за період з 03.11.2014 року по 06.11.2018 року 19460,36 грн, 3% річних за прострочення сплати кредиту за період з 01.08.2014 року по 20.10.2019 року -3512,50 грн, 3% річних за прострочення відсотків за користування кредитом за період з 02.09.2014 року по 20.10.2019 року 1942,10 грн, інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2019 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 14004,43 грн, інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по жовтень 2019 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 7661,19 грн.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 2835/4, 30 січня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір поруки №2835/4.

Згідно п 1.1. договору поруки №2835/ 4 від 30 січня 2008 року поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язання за договором відновлювальної лінії №2835/4 від 30 січня 2008 року, а також додатковими угодами до нього.

Відповідно до п.4.2 вказаного договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 2835/1 від 30 січня 2008 року не пред`явить вимоги до поручителя.

Частини першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Отже сторони під час укладення зазначеного договору поруки встановили строк припинення поруки, який становить шість місяців з дня настання строку виконання зобов`язання.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України, в редакції на час укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання невстановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В частині першій статті 251 ЦК України зазначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Оскільки право кредитора і обов`язок поручителя по закінченню договору поруки припиняються, тому жодних дій щодо реалізації права в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року за № 1411/3467/12, постанові від 27 березня 2019 року за № 200/15135/14-ц, постанові від 03 липня 2019 року за № 1519/2-3165/11.

Умови укладеного між сторонами договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку, встановленого договором поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Додатковою угодою №2 від 01.02.2010 року визначено, що станом на 01.02.2010 року сума заборгованості складає 83973, 94 грн, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами в сумі 874, 73 грн.

Згідно п.1.2 договору відновлювальної кредитної лінії №2835/4 остаточний термін повернення кредиту 30 січня 2018 року.

Оскільки строк пред`явлення вимоги до поручителя обраховується окремо за кожним щомісячним платежем, припинення поруки визначено договором, тому застосуванню підлягають положення частини четвертої статті 559 ЦК України, якими передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а відтак стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2 , який є солідарним боржником з ОСОБА_1 має відбуватись у межах шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу відповідної частини основного зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом позивач звернувся до суду 30 жовтня 2019 року, тобто зі спливом шестимісчного строку, тому порука є такою що припинена підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В апеляційній скарзі відповідачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог за кредитним договором.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції; право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства).

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 27 листопада 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву АТ «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та розгляд справи визначено проводити в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. В ухвалі відповідачу роз`яснювалося його право подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Отже, встановлений судом в ухвалі про призначення справи до розгляду строк для надання відзиву на позовну заяву обчислюється з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України не розміщував повідомлення для відповідачів на сайті судової влади.

Зазначені обставини свідчать про те, що скаржнику не було відомо про розгляд Лисичанським міським судом Луганської області даної справи. Оскільки відповідач не отримував копію позовної заяви разом з копіями доданих матеріалів, то був позбавлений права подати до суду відзив на позовну заяву у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк.

Це не забезпечує дотримання принципу рівності сторін у процесі та змагальності, відповідно до яких кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них, тобто порушує право скаржника на справедливий суд, встановлене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та Конституцією України.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» від 27 жовтня 1993 року та «Aнкерл проти Швейцарії» від 23 жовтня 1996 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них. (Рішення у справі «Руїс Матеос проти Іспанії»).

Оскільки ОСОБА_1 не знала про розгляд справи Лисичанським міським судом, а також враховуючи те, що розгляд справи проводився у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, то це позбавило її можливості надати заперечення на позовну заяву, доводити перед судом переконливість своїх доводів, зокрема подати до Лисичанського міського суду Луганської області заяву про застосування строку позовної давності.

З урахуванням зазначених вище обставин апеляційний суд вважає необхідним прийняти доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі про застосування строку позовної давності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно частин першої, другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Із виписки по особовому рахунку за період з 30.05.2012 року по 31.12.2016 року вбачається що остання сплата по договору була здійснена 21.07.2014 року.

Віднесення банком заборгованості на прострочену за тілом кредиту відбулося 01 серпня 2014 року, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

Надана позивачем виписка по особовому рахунку є належним доказом, що підтверджує рух коштів по банківському рахунку, операції, здійснені протягом операційного дня, наявності заборгованості по кредиту, його розмір відносно позичальника ОСОБА_1 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Мотивованість судового рішення - це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті.

Однак задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції належним чином не встановив усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Виходячи з зазначеного оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, сторони поряд з установленням строку дії договору від 30 січня 2008 року №2835/4 року та додатків до договору, встановили й строки виконання відповідачем окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів).

Додатковою угодою №2 від 01.02.2010 року визначено, що станом на 01.02.2010 рок сума заборгованості складає 83973, 94 грн, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами в сумі 874, 73 грн.

Отже, умовами укладеного між сторонами договору передбачено щомісячне виконання відповідачем зобов`язання. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника, зокрема, щодо сплати окремих платежів, встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку сплати кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності по кожному черговому платежу починається з моменту порушення його виконання.

Як зазначалося вище, із цим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів позивач звернувся до суду 30 жовтня 2019 року.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом, суми інфляції по простроченому кредиту, сум інфляції по прострочених відсотках, трьох процентів річних по сумі кредиту, трьох процентів річних по прострочених відсотках, яка виникла станом на 30 жовтня 2016 року є обґрунтованими, проте у зв`язку з тим, що з позовом позивач звернувся до суду 30 жовтня 2019 року, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач звернувся до відповідача ОСОБА_1 з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем при звернені із апеляційною скаргою

Згідно наданого розрахунку позивачем, з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» підлягає стягненню заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №2835/4 від 30.01.2008 року станом на 21.10.2019 року у розмірі 26346, 16 грн, яка складається: борг за кредитом в сумі 13995, 44 грн; проценти за користування кредитом з 01.11.2016 року по 30.01.2018 року у сумі 7281, 28 грн; інфляційні втрати банку за кредитом з 31.10.2016 року по жовтень 2019 року у сумі 2358, 2 грн; інфляційні втрати за прострочення сплати процентів за користування кредитом з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року у сумі 1280, 71 грн; три проценти річних за прострочення кредиту у сумі 939, 50 грн; три проценти річних за прострочені відсотки з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року у сумі 490, 96 грн.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати відповідно до п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №2835/4 від 30.01.2008 року станом на 21.10.2019 року у розмірі 26346, 16 грн, яка складається:

борг за кредитом в сумі 13995, 44 грн; проценти за користування кредитом з 01.11.2016 року по 30.01.2018 року у сумі 7281, 28 грн; інфляційні втрати банку за кредитом з 31.10.2016 року по жовтень 2019 року у сумі 2358, 27 грн; інфляційні втрати за прострочення сплати процентів за користування кредитом з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року у сумі 1280, 71 грн; три проценти річних за прострочення кредиту у сумі 939, 50 грн; три проценти річних за прострочені відсотки з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року у сумі 490, 96 грн. В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, є безпідставними, оскільки позивачем при звернення до суду з вимогами про стягнення кредитної заборгованості вимоги про стягнення пені (штрафів) не заявлялися.

07 вересня 2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» щодо звільнення деяких категорій внутрішньо переміщених осіб від негативних наслідків невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики».

Відповідно до ст.9-2 вказаного Закону загальна сума процентів за кредитним договором та/або договором позики, боржником за яким є внутрішньо переміщена особа, яка у період після 20 лютого 2014 року залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя або у період після 14 квітня 2014 року залишила або покинула своє місце проживання на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, не може перевищувати суми процентів, нарахованої протягом строку, на який надавався кредит (позика), за мінімальною ставкою, визначеною договором.

За невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру.

Разом з тим, скаржником та її представником не надано суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, тому в цій частині доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.10 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З урахуванням сплати позивачем за подання позовної заяви судового збору у розмірі 1921, 00 грн та сплати відповідачем ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги судового збору у розмірі 1973, 50 грн та часткового задоволення позовних вимог, з урахуванням положень ч.10 ст.141 ЦПК України з АТ «Державний ощадний банк України» на користь скаржника підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 16, 96 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», місце знаходження: м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 36, заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №2835/4 від 30.01.2008 року станом на 21.10.2019 року у розмірі 26346, 16 грн, яка складається:

борг за кредитом в сумі 13995, 44 грн; проценти за користування кредитом з 01.11.2016 року по 30.01.2018 року у сумі 7281, 28 грн; інфляційні втрати банку за кредитом з 31.10.2016 року по жовтень 2019 рок у розмірі 2358, 27 грн; інфляційні втрати за прострочення сплати процентів за користування кредитом з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року у сумі 1280, 71 грн; три проценти річних за прострочення кредиту у сумі 939, 50 грн; три проценти річних за прострочені відсотки з жовтня 2016 року по жовтень 2019 року у сумі 490, 96 грн.

В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», місце знаходження: м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, 36, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 16, 96 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 17 грудня 2021 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко