ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1538/20Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/817/87/21 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 306010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Боднар Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №601/1538/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Білосевич Г.С., повний текст якого складений 26 жовтня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист гідності і честі, компенсацію моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача, жителя АДРЕСА_1 , визнати факти, викладені у заяві до Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2020 року, неправдивими і такими, що не відповідають дійсності, принижують честь та гідність позивача, і надіслати на його адресу ( АДРЕСА_2 ) вибачення у формі рекомендованого листа, а також, стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 09 грудня 2019 року позивач звернувся до Кременецького районного суду Тернопільської області з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання батька. Під час розгляду між позивачем та його дітьми спору відповідач ображав його та поширював недостовірну інформацію. ОСОБА_2 вважає, що своєю поведінкою та образами, які відповідач висловив в його адресу у заяві, надісланій суду з власної ініціативи від 14 лютого 2020 року, останній принизив його честь, гідність та спричинив погіршення стану його здоров`я. Окрім того, вищезазначеними діями відповідача, позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних хвилюваннях та яку позивач оцінив в 5 000 гривень. Тому, позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист гідності і честі, компенсацію моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2020 року в справі №601/1538/20 і прийняти нове рішення по суті його позовних вимог, яким задоволити позовні вимоги: зобов`язати відповідача, жителя АДРЕСА_1 , визнати факти, викладені у заяві до Кременецького районного суду Тернопільської області від 14 лютого 2020 року, неправдивими і такими, що не відповідають дійсності, принижують честь та гідність позивача, і надіслати на його адресу ( АДРЕСА_2 ) вибачення у формі рекомендованого листа, а також, стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень, посилаючись на те, що

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що висновок суду не об`єктивний. Оціночним судженням було б твердження брата-відповідача, ніби він нікчемний батько, бо синів-школярів возив у музеї лише України, Москви, Вільнюса, Мінська і Ленінграда, а не в Лувр, Прадо чи Метрополітен-музей; вони мали лише одну домашню фотолабораторію і фотоапарати Київ, а не Nikon, мопед, а не Мерседес, свою бібліотеку з лише трьох тисяч книг; він погашав кредит і борги за послуги ЖКГ лише молодшого сина; брат міг безкарно назвати його і посереднім газетярем, бо ж він видав лише одну книгу журналістських розслідувань, із 45 років у журналістиці лише 1/2 припадає на Урядовий кур`єр, Україну молоду і Бі-Бі-Сі, лише у 2008-му році визнаний Кращим публіцистом року, має 5 медалей ВДНГ. Відповідач сам акцентує на тому, що його заява 14 лютого 2020 року - факти і просить вважати їх свідченнями під час розгляду його позову до своїх дітей. Свідома/цинічна неправда відповідача позначилася на його здоров`ї, упродовж декількох місяців він морально страждав: почувався знеславленим, не спав, бо не знав, чи візьме суд до уваги заяву брата, відомого у Кременці педагога. У ніч на 07 квітня стався черговий серцевий напад (адже, він кардіоінвалід). Викликавши швидку, одержав направлення на стаціонарне лікування. Йому достатньо було вибачення усного, але на його спроби досудового врегулювання спору відповідач реагував новими приниженнями. Прощати ж варто лише тим, у тому числі родичам, хто кається.

Відповідач своїм правом на відзив не скористався.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №251, а також подав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій апеляційну скаргу просив задоволити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №243, а також подав заяву про розгляд справи у його відсутності, заперечивши проти задоволення позову.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що у даному випадку інформація висловлена відповідачем ОСОБА_2 про позивача та характер подачі цієї інформації, може вважатись оціночним судженням - критичним висновком, зробленим відповідачем, на підставі відомих йому фактів щодо обставин учасником яких він був. Окрім того, позивачем не обґрунтовано та не надано доказів того, що викладена відповідачем у заяві від 14.02.2020 року інформація, якимось чином порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Також, у зв`язку із тим, що судом не встановлено порушення немайнових прав позивача щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, а тому відсутні підстави вважати, що йому цим була заподіяна моральна шкода.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є пенсіонером та інвалідом ІІ групи загального захворювання, що стверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 та довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0180072 (а.с. 7).

Згідно заяви ОСОБА_2 від 14 лютого 2020 року, ОСОБА_2 надав письмові пояснення у зв`язку із розглядом судової справи щодо позову його брата, позивача ОСОБА_2 , до його синів про стягнення з останніх аліментів на його утримання (а.с. 8).

Згідно рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 червня 2020 року та виконавчих листів від 09 червня 2020 року стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання батька ОСОБА_2 в твердій грошовій сумі в розмірі по 2 000 гривень щомісячно та з ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 гривень щомісячно (а.с. 42-44, 9-10).

Вказані пояснення ОСОБА_2 були дослідженні судом при ухвалені зазначеного рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України визначено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, №9815/82, §42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, №72713/01, §41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року).

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України Про інформацію).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі №200/20351/18 (провадження №61-21258св19) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (пункти 1, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Ухвалюючи рішення у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

При цьому, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що викладені у заяві відповідача 14 лютого 2020 року свідчення під час розгляду ОСОБА_2 позову до своїх дітей були не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення і відповідач не зобов`язаний доводити їх правдивість, оскільки це буде порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, §58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2020 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді