КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року місто Київ

Справа № 760/20811/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16399/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Міщенко Н.М

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року (постановлену в складі судді Коробенко С.В., інформація щодо дати складання повного тексту ухвали відсутня) про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділмайна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про поділ майна подружжя.

08 жовтня 2021 року представник позивача ОСОБА_5 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 та/або її представникам, та/або уповноваженим нею особам вчиняти будь-які дії спрямовані на розпорядження, в тому числі укладення, зміну, припинення чи розірвання будь-яких договорів щодо нежитлових приміщень загальною площею 364,8кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 без згоди співвласника ОСОБА_3 до закінчення розгляду справи по суті, та шляхом накладення арешту на наступне майно:

квартиру загальною площею 138,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

підземну автостоянку площею 14,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , місце № НОМЕР_1 , 2-ий поверх;</p>

домоволодіння, загальною площею 121,1 кв.м., а також земельна ділянка площею 0,0780 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

житловий будинок загальною площею 166,9 кв.м. та земельна ділянка площею 0,167 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 ;

двокімнатну квартиру площею 44,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлові приміщення загальною площею 364,8 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

складське приміщення у АДРЕСА_6 на земельній ділянці № НОМЕР_2 , малій земельній ділянці № НОМЕР_3 (№ в земельній ділянці 35227316), під`їзд № А, окремий об`єкт №3;

складське приміщення у АДРЕСА_6 на земельній ділянці № НОМЕР_2 , малій земельній ділянці № НОМЕР_3 (№ в земельній ділянці 35227319), під`їзд № А, першого поверху, окремий об`єкт №6;

квартиру в Королівстві Іспанія, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 50 кв. м.;

автомобіль марки Audi модель Q5, 2016 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого Центром 1043 від 14.12.2016.

Сторона Позивача наполягає на тому, що встановлення зазначених заборон сприятиме запобіганню порушення прав Позивача на час вирішення спору в суді та у разі задоволення позову забезпечить можливість його виконання.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року Заяву задоволено частково.

Накладено арешт на спірне майно, яке є предметом спору, а саме:

квартиру загальною площею 138,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

підземну автостоянку площею 14,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , місце АДРЕСА_8 ;

домоволодіння, загальною площею 121,1 кв.м., а також земельна ділянка площею 0,0780 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

житловий будинок загальною площею 166,9 кв.м. та земельна ділянка площею 0,167 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 ;

двокімнатну квартиру площею 44,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлові приміщення загальною площею 364,8 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

складське приміщення у АДРЕСА_6 на земельній ділянці № НОМЕР_2 , малій земельній ділянці № НОМЕР_3 (№ в земельній ділянці 35227316), під`їзд № А, окремий об`єкт №3;

складське приміщення у АДРЕСА_6 на земельній ділянці № НОМЕР_2 , малій земельній ділянці № НОМЕР_3 (№ в земельній ділянці 35227319), під`їзд № А, першого поверху, окремий об`єкт №6;

квартиру в Королівстві Іспанія, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 50 кв. м.;

автомобіль марки Audi модель Q5, 2016 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого Центром 1043 від 14.12.2016.

В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , 30.10.2021 року звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу суду та постановити нову якою відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що нерухоме майно у Турецькій республіці та Королівстві Іспанії дійсно існує, що воно було придбано під час існування шлюбних відносин та було зареєстроване за будь-ким із сторін. Позивач не надав жодного правовстановлюючого документу на це майно та не заявив клопотання про їх витребування.

Відтак, відповідач вважає, що накладення судом арешту на нерухомість, яке нібито знаходиться у Турецькій Республіці та Королівстві Іспанії, було передчасним, оскаржувана Ухвала прийнята без повного з`ясування обставин справи, а саме: без з`ясування належності зазначеного майна колишньому подружжю.

Зазначає, що стосується накладеного арешту на інше нерухоме майно, документи на які були долучені до позовної заяви, то суд першої інстанції не з`ясував чи дійсно Відповідач має намір відчужувати майно, яке належить на праві спільної сумісної власності сторонам, та не врахував, що зазначене майно може бути відчужене тільки за наявності письмової нотаріальної згоди другого з подружжя. Тому, відчуження Відповідачем такого майна без згоди Позивача неможливе, а отже і захід забезпечення позову втрачає своє смислове навантаження.

03 грудня 2021 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що ухвалу про забезпечення позову постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 доводи скарги підтримав.

Представник позивача ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Желепи А.В., пояснення учасників справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд встановив, що вид забезпечення позову є співмірним із заявленими Позивачем вимогами, не порушує прав Відповідача на користування майном, в той час як його відчуження в подальшому може утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

За ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

З сукупного аналізу ст.ст. 149-150 ЦПК України вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги з приводу недоведеності намірів відповідача відчужувати майно, колегія суддів також не приймає з огляду на те, що відповідно до витягу з реєстру нерухомості Турецької Республіки 02 листопада 2021 року, було відчужено майно в Турецькій Республіці іншій особі Ніні Усовій, що є беззаперечним доказом того, що невжиття заходів забезпечення позову, безумовно може призвести до неможливості виконання рішення суду про поділ майна.

Доводи скарги про недоведеність належності частини майна будь-кому з подружжя на законність ухвали не впливають, оскільки в разі якщо суд наклав арешт на майно, що не належить відповідачу, колегія суддів приходить до висновку, що такий арешт не може порушувати права особи, яка оскаржила ухвалу про забезпечення позову, оскільки тоді в такому разі ухвала не стосуватиметься її майна.

Стосовно не дослідження судом питання про те, що арештоване майно є спільним майном, то колегія суддів зазначає, що встановлення вказаної обставини на стадії вирішення питання про забезпечення позову не є обов`язковим.

Судом вірно встановлено, що між сторонами дійсно існує спір щодо поділу майна подружжя, арешт накладено саме на те майно, яке відповідно до поданого позову є предметом спору, а тому суд дійшов вірного висновку, що невжиття заходу забезпечення позову може у подальшому утруднити чи унеможливити виконання судового рішення, а також висновку про співмірність обраного виду забезпечення з заявленими позовними вимогами.

Крім того, забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може продати, знищити чи знецінити майно, тощо.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалу постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик