Справа № 344/4601/21
Провадження № 22-ц/4808/1723/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю ОСОБА_1 і представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Альянс ІФ і КО» про стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання договірних зобов`язань за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2021 року під головуванням судді Шамотайла О.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТзОВ «Будівельна компанія «Альянс ІФ і КО» про стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Позовні вимоги мотивувала тим, що, між сторонами 21.05.2019 був укладений попередній договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості, який розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 . Метою укладення такого договору було отримання позивачем у власність двокімнатної квартири в новозбудованому будинку шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача. Як вказано позивачем, на виконання умов укладеного договору нею сплачено повну вартість квартири у розмірі 854 736,96 грн, однак відповідачем не дотримано виконання п.1.3 договору, а саме порушено строк здачі об`єкта, у зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення неустойки у розмірі 5% від сплаченої повної вартості квартири, що становить 42 736,85 грн, а також моральної шкоди у розмірі 150 000 грн, які вона просить стягнути з відповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що суперечить дійсним обставинам справи, що порушує її права як споживача.

Вважає, що суд дійшов до невірного висновку про відсутність правопорушення зі сторони відповідача і те, що її позовні вимоги є безпідставними, тому в рішенні допущено суперечності, а тому воно є неналежно мотивоване.

При обчисленні суми неустойки позивачка виходила з умов попереднього договору, які між сторонами були погоджені та підписані у межах суми договору. Якщо суд вважав заявлену нею суму стягнення неустойки вищою, ніж їй належить, то міг задовольнити її вимоги у цій частині частково, але ніяк не відмовляти у позові в цілому.

Апелянт вважає, що рішення також є необґрунтованим та незаконним в частині позовної вимоги стосовно стягнення на її користь моральної шкоди. Оскільки, відмову у цій позовній вимозі суд обґрунтував неповно, оскільки вказав на те, що моральна шкода є похідною, і не встановив порушення такого права.

Саме через недобудову та не введення в експлуатацію в обумовлений термін будинку, вона зазнала значних моральних страждань.

Вказує на те, що такою протиправною бездіяльністю відповідач заподіяв їй моральну шкоду, яка полягає у тому, що майже 1,5 роки відповідач постійно завдавав їй душевні страждання, які виникли з його вини, оскільки ним без будь-яких на те поважних причин не виконано умови договору.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Директор ТзОВ «БК «Альянс ІФ і КО» подаввідзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права та скасуванню з наведених апелянтом підстав не підлягає.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, які в свою чергу, заявляються тільки до обґрунтованих позовних вимог, і якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Також, умовами договору (п. 1.5) погоджено, що проектна площа Об`єкту нерухомого майна, що вказана в п.1.2. даного Договору (59.52 м2), є попередньою та підлягає уточненню за даними кінцевої технічної документації будинку. Згідно обмірів БТІ, кінцева площа на вказаний об`єкт нерухомості становить 60 м2, що відповідно тягне за собою борг у розмірі 264 долари США.

Позивач не оплатила повну вартість договору, навіть після здачі будинку в експлуатацію та не оформила прав на даний об`єкт нерухомості.

Оскільки, позивач сама не виконала договірного зобов`язання в повному обсязі, тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 яка підтримала вимоги апеляційної скарги і заперечення представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції вказував на те, що позивачем при зверненні до суду із вимогою про стягнення з відповідача пені не довів виконання та вжиття необхідних заходів з метою звернення до відповідача із вимогою про стягнення на її користь пені. Що стосується моральної шкоди то судом було зазначено, що вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від встановлення порушеного права і судом не встановлено такого порушення, тому вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди разом з вимогою про стягнення пені задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з такого.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Альянс ІФ і КО» був укладений попередній договір купівлі-продажу майнових прав №21052019/163 від 21.05.2019.

Відповідно до умов зазначеного договору позивач зобов`язався здійснити своєчасну та повну оплату суми договору на умовах договору, а відповідач у свою чергу зобов`язався виконувати взяті на себе зобов`язання. Сторони погодили, що відповідач продає, а позивач купує майнові права на об`єкт нерухомого майна у порядку та на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п.1.2 договору об`єкт нерухомого майна, майнові права на який передаються за даним договором має характеристики: проектна адреса: АДРЕСА_1 ; тип приміщення: двокімнатна квартира, проектний номер 36, 7 поверх, 1 під`їзд; загальна проектна площа квартири 59,52м2.

Згідно п.2.2 договору загальна сума договору на момент його укладання становить 854 409,60 грн, що еквівалентно на день укладення договору 32 736 дол. США на день підписання даного договору. Пунктом 2.4 договору передбачено, що зазначена у п. 2.2 загальна сума договору не є остаточною та підлягатиме корегуванню після завершення будівництва за даними кінцевої технічної документації.

Положеннями п. 2.4 договору передбачений порядок розрахунку між сторонами, відповідно до якого покупець набуває майнових прав на квартиру після остаточного розрахунку, який має бути проведений покупцем протягом 10 днів з моменту отримання повідомлення від продавця про остаточну суму, розраховану відповідно до даних кінцевої технічної документації.

Позивачкою суду надано копію квитанції до прибуткового касового ордера №83 від 21.05.2019 (а.с. 10) про оплату нею відповідачу за попереднім договором № 21052019/163 коштів за квартиру у розмірі 854 409,60 грн, що і є еквівалентно 32 736 дол. США на день оплати. Такий доказ стверджує про повне виконання ОСОБА_1 умов попереднього договору у частині своєчасної та повної оплати суми цього договору.

У матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , де зазначена загальна площа в розмірі 60,0 м2 (а.с.43-46).

Відповідно до ч.2 Загальних положень Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, яка затверджена Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186) технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику.

Твердження відповідача стосовно безпідставності заявленого позивачем позову у зв`язку із недотриманням нею самою положень укладеного попереднього договору в частині неповного розрахунку за кінцеву площу, яка визначена в технічному паспорті, а саме наявності заборгованості в розмірі 264 доларів США не знайшли свого підтвердження.

Судом не взято до уваги копію технічного паспорта, де визначена заявлена відповідачем площа в розмірі 60,0 м2, оскільки подана копія не відповідає вимогам визначеним в Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, яка затверджена Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 №127. Крім того, суду не було надано доказів повідомлення відповідачем позивача про необхідність доплати, яка виникла за результатами завершення будівництва за даними кінцевої технічної документації, у зв`язку з чим за покупцем сформувалась заборгованість у сумі 264 долари США.

Згідно до п.1.1 договору його предметом є майнові права на двокімнатну квартиру, проектний №36, проектна адреса: АДРЕСА_1 на сьомому поверсі, загальною площею 59,52 кв.м., які передаються продавцем покупцю шляхом підписання Акту приймання-передачі.

Згідно до п.4.4. договору право власності покупця на об`єкт нерухомого майна, майнові права на які продаються за цим договором, підлягає реєстрації після підписання Акту приймання-передачі.

Сторонами у п.4.2 передбачено, що Акт підписується сторонами на підтвердження набуття покупцем права власності на майнові права, після настання сукупності подій: завершення будівництва; введення об`єкту будівництва в експлуатацію; повний розрахунок покупця з продавцем; виконання всіх інших обов`язків сторін договору.

В пункті 1.3 зазначено, що плановий строк закінчення будівництва було встановлено 3 квартал 2019 року. Цей пункт договору не містить застережень про можливе продовження вказаного строку.

Згідно ч.1 ст.655, ч.1, 2 ст.656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Положеннями ч.1, 2 ст. 662, ч.1 ст. 663 ЦК України передбачено зобов`язання продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

В позовній заяві ОСОБА_1 було зазначено, що право власності на визначену квартиру набуто нею не було внаслідок невиконання продавцем своїх зобов`язань. Разом з тим, відповідачем визнано, що у 3 кварталі 2019 будинок не був зданий у експлуатацію.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що у випадку порушення встановленого в п.1.3 даного договору строку понад 90 календарних днів, по вині продавця, останній виплачує на вимогу покупця неустойку в розмірі 0,01% за кожен день прострочення, але не більше ніж 5% від загальної суми договору.

Встановлений строк для планового завершення, про який йдеться в п.5.2 договору третій квартал 2019. При цьому, сторони узгодили допустимий строк в 90 календарних днів, по завершенню якого якщо продавець не завершить будівництво він має виплатити на вимогу покупця неустойку. Тобто, якщо 30.12.2019 продавець не завершив будівництво, то з цього дня у покупця виникає право на вимогу неустойки в розмірі 0,01% за кожен день прострочення, але не більше ніж 5% від загальної суми.

Згідно з ч.1 та 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 549, ч.2 ст. 551 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у стягненні неустойки, оскільки є підстави для її стягнення з відповідача за порушення передбаченого договором терміну завершення будівництва понад 90 календарних днів.

Неустойка згідно п. 5.2 договору підлягає обчисленню за кожен день прострочення, тому за своєю правовою природою вона відносяться до пені.

Останнім днем третього кварталу 2019 року є 30 вересня 2019 року, тому початок перебігу строку відповідальності у вигляді неустойки є 30 грудня 2019 року, тобто наступний день після 29 грудня 2019 року (30 вересня 2019 року + 90 днів).

Із пункту п. 5.2 попереднього договору № 21052019/163 від 21.05.2019 убачається, що відповідальність продавця настає незалежно від ступеня виконання зобов`язань за договором покупцем. А тому доводи апелянта про наявність у неї права вимоги до відповідача сплатити неустойку за невчасне завершення будівництва в даному випадку є обґрунтованими.

Позивач звернулась із позовом до суду 26 березня 2021 року, тому розрахунок пені підлягає обчисленню станом на вказану дату.

Зважаючи на викладене період прострочення вказаного зобов`язання становить з 30 грудня 2019 року до 26 березня 2021 року та складає 452 календарних дні.

Директор ТзОВ «БК «Альянс ІФ і КО» у відзиві на апеляційну скаргу вказав про застосування до вимог про стягнення неустойки строків позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У ОСОБА_3 виникло право вимагати сплату неустойки з 30 грудня 2019 року, тобто після спливу 90 календарних днів з дня обумовленого в договорі планового завершення будівництва.

Таким чином, в цьому випадку неустойка підлягає стягненню в межах річного строку позовної давності, а саме в розмірі 31 186 грн (854 410 грн (фактично сплачена сума за квартиру) х 3,65% (0,01%*365 днів) : 100). У стягненні решти неустойки, визначеної позивачкою у позовній заяві в розмірі 42 736,85 грн, слід відмовити.

Стосовно аргументів відповідача, які наведені ним з метою доведеності відсутності вини з його сторони у несвоєчасному завершенні будівництва слід зазначити таке. Відповідачем вказано, що в першому кварталі 2020 будівельні роботи у зимово-весняний період були припинені і мали б відновитись з настанням сприятливої погоди, однак з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 відповідно до Постанови КМУ №211 від 11.03.2020 установлено з 12.03.2020 по 03.04.2020 на всій території України установлено карантин. В свою чергу працівники генпідрядної організації ТОВ «Франкомонтаж» перебували у відпустці.

Такі доводи відповідача стосовно неможливості продовження та завершення будівництва які стосуються періоду, який слідував за обумовленим у договорі від 21.05.2019, тобто після третього кварталу 2019 не заслуговують на увагу і спростовуються зібраними у справі доказами. Зокрема, ці обставини не є форс-мажорними, чи такими, що не залежать від волі відповідача. Невиконання умов попереднього договору, укладеного між сторонами, відбулося з вини відповідача ще до настання пандемії коронавірусу і продовжувалося тривалий час і носить виправдувальні мотиви для уникнення відповідальності перед позивачкою.

Також ОСОБА_3 було заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. У позовних вимогах та доводах апеляційної скарги позивачка вказує, що протиправною бездіяльністю відповідач заподіяв їй моральну шкоду, яка полягає у тому, що більше двох років відповідач з його вини постійно завдає їй душевних страждань по цей час, оскільки ним без будь-яких на те поважних причин не виконано умови договору. Вона не має іншого житла, оскільки кошти за продане попереднє житло всі вклала у купівлю спірного житла. Тривале затягування з введенням цієї квартири у експлуатацію та відсутністю тепла, газу та інших послуг, у неї погіршився стан здоров`я від постійних перенесених стресів та додаткових зусиль для відновлення нормального способу свого життя.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Як вбачається з положень п. 1.1 договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості.

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19).

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди не звільняє її від обов`язку доведення факту заподіяння шкоди саме відповідачем, зокрема наявності причинного зв`язку між шкодою (втратами немайнового характеру) та протиправними діями останнього.

За підставу відшкодування моральної шкоди позивач вказала що через недобудову в обумовлений термін будинку, вона зазнала і продовжує зазнавати значних моральних страждань, що є доведеним у суді і свідчить про обґрунтованість доводів позивачки. Апеляційним судом встановлено, що позивачка зазнала моральних страждань саме з вини відповідача, які полягають у перенесених нею душевних стражданнях у зв`язку з протиправною поведінкою останнього, а тому вимоги про відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково.

Колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань визначених договором та з врахуванням ступеня вини у заподіянні відповідачем моральних страждань з ТзОВ «БК «Альянс ІФ і КО» на користь ОСОБА_1 , необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому його слід скасувати і у цій справі ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Альянс ІФ і КО» (місцезнаходження м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, буд. № 93 «А», ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) неустойку в розмірі 31 186 грн і моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Альянс ІФ і КО» (місцезнаходження м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, буд. № 93 «А», ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 993,87 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин