Справа № 370/2414/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 01 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також двох земельних ділянок з кадастровим номером :01:012:0005 площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та з кадастровим номером :01:012:0009 площею 0,1321 га для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується відповідними договорами, посвідченими нотаріально та копіями Витягів з Державного реєстру правочинів. Суміжним землевласником є відповідач, а саме власником земельної ділянки площею 0,0826 га з кадастровим номером :01:012:0085 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також згідно договору дарування житлового будинку від 11.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романовським Б.П., відповідач стала власником житлового будинку загальною площею 60,1 кв.м, з надвірними будівлями та спорудами. В процесі відновлення меж земельної ділянки позивачем було виявлено, що капітальні споруди відповідача частково побудовано на його земельній ділянці. Позивач неодноразово просив сусідів усунути недоліки, однак на його зауваження ніхто не реагував. 16.12.2014 року позивач звертався до Макарівського РВ ГУ МВС в Київській області із заявою про порушення кримінального провадження за статтею 356 КК України (самоуправство) та ст. 197-1 КК України (самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво), на що отримав формальну відповідь, що для вирішення спірних питань рекомендовано звернутись до суду. На звернення позивача до Інспекції Держархбудконтролю у Київській області 12.09.2014 року було надано відповідь про те, що головним державним інспектором Ковалем В.А. було здійснено виїзд на місце по АДРЕСА_2 та встановлено, що на земельній ділянці розпочато будівництво невизначеного призначення, забудовник та інша відповідальна особа на об`єкті відсутні. Будівельники, які виконували будівельні роботи, документи щодо розпочатого будівництва не надали. Інспекцією надіслано лист до Копилівської сільської ради з проханням надати інформацію про власника земельної ділянки та провести спільну перевірку, а до Макарівської райдержадміністрації скеровано прохання надати інформацію, чи видавався за вищевказаною адресою будівельний паспорт. Також Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області 29.12.2014 року було надано відповідь, що під час виїзду на місце 24.12.2014 року посадовою особою Департаменту встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 розміщено житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а також побудовано двоповерхову будівлю невизначеного призначення, а саме, виконані будівельні роботи з влаштування бетонних фундаментів, мурування стін з цегли, влаштовано перекриття першого та другого поверхів, а також влаштовано покрівлю з метало-черепиці. Забудовник або інша відповідальна особа на об`єкті відсутні. Департаментом надіслано лист до Копилівської сільської ради з проханням надати інформацію про власника земельної ділянки та провести спільну перевірку та Департамент звернувся до Макарівської райдержадміністрації з проханням надати інформацію, чи видавався за вищевказаною адресою будівельний паспорт. Також 24.04.2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області було надано відповідь, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 розміщено житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а також побудовано двоповерхову будівлю невизначеного призначення, а саме, виконані будівельні роботи з влаштування бетонних фундаментів, мурування стін з цегли, влаштовано перекриття першого та другого поверхів, а також влаштовано покрівлю з метало-черепиці. Забудовник або інша відповідальна особа на об`єкті відсутні, у зв`язку з чим Департаментом було надіслано лист запрошення про необхідність прибути ОСОБА_3 , до Департаменту з необхідними для здійснення перевірки документами та Департамент повторно звернувся до Відділу містобудування та архітектури Макарівської райдержадміністрації з проханням надати інформацію, чи видавався за вищевказаною адресою будівельний паспорт.

В подальшому було проведено судову будівельно-технічну експертизу. Згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №16514/15-42/8550/16-41 від 10.06.2016 року, згідно якого встановлено незначний взаємний перетин меж земельних ділянок позивача та відповідача.

Таким чином позивач стверджував, що відповідачем у порушення державних будівельних норм та правил, без його згоди, на частині земельній ділянці, що належить позивачу на праві приватної власності, споруджено незаконну будівлю, зведенням якої порушуються його охоронювані законом права та інтереси щодо вільного володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що належить йому на праві власності, а також створюються перешкоди щодо користування його будинком, що розташований на вказаній земельній ділянці.

Враховуючи викладене позивач просив суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:012:0005, що належить йому на праві приватної власності та зобов`язати відповідача знести незаконно споруджену будівлю на вказаній земельній ділянці.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 01 червня 2021 року позовні вимоги задоволено; усунуто перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:012:0005, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності та зобов`язано ОСОБА_1 знести незаконно споруджену будівлю на вказаній земельній ділянці; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,40 грн. на відшкодування понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу та направив доповнення до апеляційної скарги, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до договорів дарування укладених між ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) від 11.03.2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романовським Б.П., реєстраційні номери № 350,351,352, відповідачкою було набуто право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 а також земельні ділянки площами 0,250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0826 га для ведення особистого селянського господарства.

В подальшому з метою проведення реконструкції житлового будинку та господарських споруд відповідачка звернулася до Копилівської сільської ради, яка рішенням №26 від 28.08.2014 року надала дозвіл на реконструкцію. 29.09.2014 року після отримання дозволу сільської ради, відповідачкою було направлено до Державної архітектурно-будівельної інспекції України повідомлення про початок будівельних робіт. А по завершенню реконструкції житлового будинку та прийняття його до експлуатації Реєстраційною службою Макарівського районного управління юстиції 22.01.2015 року було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 .

В свою чергу, ОСОБА_4 , набула право власності на земельну ділянку площею 0,344 га на підставі договору дарування від 06.03.2004 року, укладеного з ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П., реєстровий номер 681. А ОСОБА_7 , ця земельна ділянка належала на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №000748.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідачкою в порушення державних будівельних норм та правил на земельній ділянці, що належить позивачеві на праві приватної власності, споруджено незаконну будівлю, чим порушуються його право власності. За таких умов суд прийшов до висновку про необхідність знесення будинку відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору, тощо.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції належним чином не дослідив питання співставлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та тієї шкоди інтересам відповідача, яка може бути завдана. Зокрема, зазначаючи про незначне порушення межі своєї ділянки, позивача ставить вимогу про знесення будинку відповідача, який є житлом для останнього та його родини. При цьому така вимога не враховує баланс інтересів сторін та пропорційність втручання у одне з найвагоміших питань життєдіяльності відповідача, а саме руйнації його житла, яке з точки зору апеляційного суду є надмірним.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність задоволення позову принципам розумності та співмірності.

Окрім зазначеного, у постановах за наслідками розгляду справ: № 820/3183/16, № 813/6426/14, № 813/6284/14, № 814/2645/15, № 813/6423/14,№822/2149/18 Верховний Суд сформулював такі висновки:

- відповідно до вимог частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідно наявність таких фактів як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови;

- у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову;

- знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Лише якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню.

Окремою підставою для відмови у задоволені позову, колегія суддів апеляційного суду також вбачає наступне:

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В ході розгляду справи до суду було представлено висновок відповідної експертизи, яка встановила факт накладення фактичного землекористування відповідача на земельну ділянку позивача. Також було зазначено, що на частині земельної ділянки позивача знаходиться частина житлового будинку відповідача з прибудовами. В той же час, в матеріалах справи відсутні належні відомості з приводу того, які саме будівлі та в якому розмірі накладаються на земельну ділянку позивача. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції також не зазначив, знесення якої будівлі він ухвалив рішенням, та в якій частині вона має бути знесена. Не визначив цього й позивач у своїх вимогах. Зазначене з точки зору колегії суддів апеляційного суду є додатковим обґрунтуванням для відмови у задоволенні позову. За таких умов апелянтом апеляційний суд вбачає наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 01 червня 2021 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько