ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №947/2547/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2536/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 12 серпня 2020 року, постановлену під головуванням судді Калініченко Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви, заяви про забезпечення позову та рух справи в суді

07 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири від 03 грудня 2013 року, укладеним між останнім та ОСОБА_3 , недійсним на підставі ч.1ст.233 ЦК України.

Зазначав, що спірний договір дарування квартири АДРЕСА_1 вчинений через шахрайські дії ОСОБА_2 , оскільки власник спірної квартири - спадкодавець ОСОБА_3 , 1921 року народження, страждала на деменцію в результаті атеросклеротичної хвороби серцевої судинної системи та не розуміла значення своїх дій і не могла укласти такий договір на сторонню людину. Крім того, позивач посилався на кримінальні провадження, внесені до ЄРДР стосовно дії відповідача ОСОБА_2 .

Одночасно ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме і нерухоме майно відповідача, яка мотивована тим, що невжиття таких заходів ускладнить виконання майбутнього рішення суду (а.с.1-4,5-7 виділених матеріалів).

Ухвалами Київського районного суду м.Одеси від 24 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та повернуто заяву про забезпечення позову заявникові (а.с.13,14 виділених матеріалів).

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 липня 2020 року ухвалу суду від 24 лютого 2020 року про повернення заяви про забезпечення позову скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.94-95 виділених матеріалів).

Зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 12 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Судове рішення зокрема мотивовано тим, що матеріали справи не містять жодного доказу існування рухомого та нерухомого майна у відповідача на час розгляду судом заяви про забезпечення (а.с.104-106 виділених матеріалів).

Короткий зміст доводів апеляційної скарги та відзиву на неї

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи та не взяв до уваги, що ОСОБА_2 може збутися від придбаного шахрайським шляхом майна(а.с.108-110 виділених матеріалів).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

Учасники судового процесу про дату судового засідання, призначеного на 16 лютого 2021 року, повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином та бажанням прийняти участь у її розгляді особисто не подавали, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відтак, датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, як і не доведено вчинення ОСОБА_2 жодних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду та дій спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна, так і невизначено іншого. Лише твердження ОСОБА_1 про потенційну можливість ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення у разі задоволення позову і факт наявності в останнього майна, без надання відповідних доказів та обґрунтувань,не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він узгоджується з нормами процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник стосовно нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

03 грудня 2013 року був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Таранською А.М., за реєстром №8343, за яким ОСОБА_3 подарувала вищевказану квартиру ОСОБА_2 (а.с.124 виділених матеріалів).

06 вересня 2015 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла (а.с.81-зворот виділених матеріалів).

Предметом даного позову є визнання договору дарування недійсним.

Позовних вимог з приводу майна заявником заявлено не було.

Відповідно до ч.ч.1,2ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбаченихст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне таефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ст.150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 1 якої передбачено, що позов може забезпечуватись накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просив суд накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, яким користується відповідач ОСОБА_2 . Підставою для вжиття заходів забезпечення позову заявник вважав шахрайські дії відповідача, за якими відкрито кримінальне провадження, та можливість зникнення майна з цього приводу (а.с.5-7 виділених матеріалів).

Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення на час його постановлення судом першої інстанції.

З доданої до апеляційної скарги інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 грудня 2013 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,2кв.м., житловою 40,6кв.м., з 03 грудня 2013 року є ОСОБА_2 (а.с139 виділених матеріалів).

Інші відомості на час розгляду заяви заявника про забезпечення позову щодо власника квартири на теперішній час відсутні.

При цьому, саме заявник ОСОБА_1 зобов`язаний був надати суду першої інстанції докази того, що квартира знаходиться у власності відповідача ОСОБА_2 на час розгляду заяви про забезпечення позову в суді, отримавши ці відомості за допомогою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а суд першої інстанції зобов`язаний був це перевірити. Не здійснення цих дій є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту прав власності.

Крім того, заявник не позбавлений був можливості під час розгляду справи в суді першої інстанції 12 серпня 2020 року, на якому він був присутній,заявити клопотання про витребування цих доказів, в разі неможливості отримати їх самостійно.

Тобто позивачем не надано доказів, а судом першої інстанції не встановлено обставин на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на реалізацію майна на користь третіх осіб.

Жодних доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про існування реальних загроз невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, матеріали справи не містять.

Тому самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без доручення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Саме таких правових позицій дотримується Верховний Суд в постановах: від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 752/6255/18, від 21 серпня 2019 року у справі №761/39201/18, від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17.

Таким чином, заявник не довів намірів відповідача ОСОБА_2 відчужити спірну квартиру або чинити перешкоди у виконанні рішення суду.

Крім того, заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих посилань, яким чином невжиття заходів забезпечення позову унеможливить чи істотно ускладнить виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача саме у справі про визнання договору дарування недійсним.

Більш того, заявник не надав суду будь-які відомості щодо належного відповідачу рухомого і нерухомого майна, не конкретизував це майно, його місцезнаходження, вартість у зв`язку із чим, із урахуванням принципу диспозитивності, не довів співмірності заходів забезпечення позову, на застосуванні яких наполягав. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладено на позивача.

Враховуючи інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких підлягають обмеженню й можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, суд позбавлений можливості за відсутності відомостей про наявність у відповідача рухомого і нерухомого майна надати оцінку співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, а отже і застосувати такі заходи.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість забезпечення позову у спосіб, що заявлений позивачем, а саме: шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить відповідачу.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірну вищевказану квартиру ОСОБА_2 набув у власність 03 грудня 2013 року, позов ОСОБА_1 пред`явлено до суду 07 лютого 2020 року, що навпаки спростовує існування здійснення відповідачем відповідних дій спрямованих на ухилення від виконання рішення суду, без доведення таких обставин належними доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржена ухвала суду першої інстанції прийнята з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч.3ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 19 листопада 2020 року, вищевказаний позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,залишено без розгляду на підставі п.5ч.1ст.257ЦПК України, за заявою ОСОБА_1 , яка надійшла до суду 09 листопада 2020 року про залишення його позову без розгляду.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 12 серпня 2020 року про відмову в забезпеченні позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: