КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/21768/14

номер провадження: 22-ц/824/12437/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року у складі судді Матійчук Г.О., у справі за позовом опікуна недієздатноїОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району «Липкижитлосервіс», Печерського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, правонаступником якого є Печерська в місті Києві районна державна адміністрація, треті особи: Служба у справах дітей Печерської в місті Києві районної державної адміністрації, ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити дії та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року опікун недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району «Липкижитлосервіс» (далі - КП «Липкижитлосервіс»), Печерського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, треті особи: Служба у справах дітей Печерської в місті Києві районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити дії та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, квартира АДРЕСА_1 витребувана у ОСОБА_1 і повернута у законну власність недієздатної ОСОБА_2 . Разом з тим, на даний час за вищезазначеною адресою продовжує бути зареєстрованою ОСОБА_4 , яка не проживає і не проживала за даною адресою. Крім того, відповідно до реєстраційних даних Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 . Київське міське бюро технічної інвентаризації (далі - Київське міське БТІ) відповідно до чинного законодавства України позбавлено права проводити державну реєстрацію і зняття з реєстрації прав на нерухоме майно. Вказував, що указані обставини перешкоджають недієздатній ОСОБА_2 вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майном.

З урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог від 04 листопада 2019 року, опікун недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 остаточно просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та позбавити її права користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 ; визнати право приватної власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року позовні вимоги опікуна недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та позбавлено її права користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві примусово зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 .

Визнано право приватної власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання Печерського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області. Залучено до участі у справі Печерську в місті Києві районну державну адміністрацію як правонаступника процесуальних прав та обов`язків Печерського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (а.с.32-33, т.7).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі ОСОБА_5 в якості третьої особи (а.с.32-33, т.7).

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову опікуна недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у заочному рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, відповідачів не було належним чином повідомлено судом про час та місце судового засідання, у якому було ухвалено заочне рішення у даній справі, оскільки в матеріалах справи відсутні зворотні повідомлення, що свідчили б про належне відправлення судових повісток на адресу відповідачів. Тому ОСОБА_1 вважає, що висновок суду про те, що відповідачі повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, не відповідає дійсності.

Зазначає, що рішенням Печерського районного суду в місті Києві від 22 листопада 2013 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовної вимоги про поновлення її права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання комунального підприємства «Київське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» поновити реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .

Вказує, що судом першої інстанції при задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 не враховано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року, яка набрала законної сили, у справі № 826/11322/14 за позовом представника опікуна за законом в інтересах недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району «Липкижитлосервіс» при Печерській районній в місті Києві державній адміністрації в особі виконуючого обов`язки директора ОСОБА_8 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Указаним судовим рішенням у задоволенні зазначеного позову відмовлено. При цьому, суд дійшов висновку, що матеріали справи та норми чинного законодавства свідчать про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача, що допустимими доказами по справі були спростовані відповідачем, зважаючи на що у позові слід відмовити, оскільки в матеріалах справи наявний чинний договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , від 12 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а відтак при наявності не скасованого у судовому порядку договору, яким підтверджується право власності на вказану квартиру саме за ОСОБА_1 , позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/9495/15 зазначено, що договір купівлі - продажу квартири від 12 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , є чинним та в судовому порядку незаконним не визнавався, а тому такі вимоги позивача суд вважає передчасними. Зазначає, що відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертає увагу на те, що державний реєстратор у разі відсутності відомостей у Державному реєстрі прав та Реєстрі прав власності на нерухоме майно використовує реєстраційні дані, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), у разі їх наявності в органі державної реєстрації прав. Вказує, що державному реєстратору ОСОБА_7 достеменно було відомо з Державного реєстру речових прав, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 скасовано, а саме, підстава: постанова, серія та номер 826/1676/15, виданий 19 травня 2015, видавник: Київський апеляційний адміністративний суд. Відомості внесено до реєстру 17 жовтня 2017 року. Однак через шість днів після скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , 23 жовтня 2017 року знову проведено реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 . Вважає, що державний реєстратор Ісіков О.І. умисно, діючи в інтересах ОСОБА_3 , не звернувся з відповідним запитом до БТІ з метою перевірки недостовірних відомостей, що містяться у відповіді БТІ від 03 жовтня 2017 року з №062/14 - 12011 на адресу ОСОБА_2 , наданої при поданні документів ОСОБА_3 .

Вказує, що 05 червня 2018 року БТІ на запит позивача надало інформаційну довідку КВ-2018 №20839, в якій повідомляється, що згідно з даними реєстрових книг БТІ квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 957.

Опікун недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав відзиві на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст.12,13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом п.2 ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.128-130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання може свідчити розписка.

За змістом ч.2 ст.211, ч.2 ст.223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною 4 ст.223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

В оскаржуваному заочному рішенні суд першої інстанції зазначив, що у судове засідання відповідач ОСОБА_4 та її представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в установленому законом порядку.

З матеріалів справи вбачається, що у судове засідання, яке відбулось 21 жовтня 2019 року, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. У зв`язку з першою неявкою учасників судового розгляду, судом першої інстанції оголошено перерву на 07 листопада 2019 року (а.с.77, 84, 85, т.5).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази (зворотні повідомлення про вручення судової повістки) того, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були належним чином повідомлені судом про судове засідання, призначене на 07 листопада 2019 року, в якому було ухвалене оскаржуване заочне рішення суду.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та розглянув справу за відсутності доказів належного повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, чим позбавив їх можливості скористатись наданими їм процесуальними правами, передбаченими нормами процесуального законодавства.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом першої інстанції норм процесуального права призвело до порушення права відповідачів на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов опікуна недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , КП «Липкижитлосервіс», Печерського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, правонаступником якого є Печерська в місті Києві районна державна адміністрація,треті особи: Служба у справах дітей Печерської в місті Києві районної державної адміністрації, ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити дії та визнання права власності, колегія суддів вважає, що даний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року у справі №757/7761/13-ц позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який був укладений 11 травня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. та зареєстрований в реєстрі за №1579. Витребувано з володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 (а.с.7-9, т.1).

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року залишено без змін (а.с.44-47, т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року - залишено без змін (а.с.48-50, т.1).

18 березня 2014 року Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист на виконання судового рішення в частині витребування із володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

21 березня 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у місті Києві від 10 грудня 2016 року закрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа, у зв`язку з виконанням рішення суду повно та фактично, а саме: витребувано квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_1 на користь недієздатної ОСОБА_2 .

Відповідно до довідок форми № 3 КП «Липкижитлосервіс» у квартирі АДРЕСА_1 з 24 листопада 2012 року були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 16 лютого 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Згідно з реєстраційним посвідченням Київського міського БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23 червня 2014 року, згідно з даними БТІ, квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 957.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 000, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, серія та номер 17-8308, виданий 27 серпня 2003 року , видавник державний нотаріус Першої київської державної контори Петрова Т.М., рішення суду, серія та номер 757/7761/13ц, виданий 22 листопада 2013 року, видавник Печерський районний суд міста Києва.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, опікун недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначав, що реєстрація ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 порушує права та законні інтереси недієздатної ОСОБА_2 . Існування в реєстрі речових прав на нерухоме майно Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна відомостей про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , з незаконного володіння якої витребувано вказану квартиру за рішенням суду, також порушує права та законні інтереси недієздатної ОСОБА_2 , як власника цієї квартири. Указаний факт існування реєстрації в Київському міському БТІ про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , остання сприймає як факт наявності саме в неї права власності на зазначену квартиру, категорично заперечуючи при цьому право власності ОСОБА_2 . Вказані дії ОСОБА_1 змусили позивача звернутись до суду із вимогою про визнання права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 346 ЦК України встановлені підстави припинення права власності, перелік яких визначено частиною 1 цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Власник з дотриманням вимог ст.ст.387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння , є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).

За результатами розгляду віндикаційного позову ОСОБА_3 в інтересах недієздатної ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Л.С., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 11 травня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. та зареєстрований в реєстрі за №1579. Витребувано з володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Наведене свідчить про те, що право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 було припинено та поновлено право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , як дочка власника квартири - ОСОБА_1 , право власності на квартиру якої припинено за рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку,встановлених законом.

Згідно зі ст. 47 Конституція України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут) (п.2 ч. 1 ст. 395 ЦК України).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст..ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Частиною 1 ст. 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду ( ч.1 ст.402 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Зміст ч.1 ст.402 ЦК дає підстави стверджувати, що ОСОБА_4 станом на час її реєстрації у спірній квартирі 24 листопада 2012 року набула право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі особистого сервітуту, як член сім`ї власника ОСОБА_1 , встановленого в силу закону.

Статтею 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст..ст. 405, 406 ЦК України, зокрема особистий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

У даній справі право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 було припинено та поновлено право власності на вказану квартиру ОСОБА_2 .

Доказів того, що ОСОБА_2 після поновлення її права власності на квартиру АДРЕСА_1 надавала право користування ОСОБА_4 спірним майном, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що право ОСОБА_4 на користування чужим майном (спірною житловою квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України шляхом визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою та зняття особи з реєстраційного обліку.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» установлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Європейський суд з прав людини наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

Частиною 2 ст. 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) дійшла висновку, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Колегія суддів враховує, що будучи обізнаною про відсутність права користування квартирою АДРЕСА_1 з дня набрання законної сили рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року, відповідачка ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у вказаній квартирі не знялась.

Відповідачка ОСОБА_1 продовжує оспорювати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 вже понад вісім років.

Відповідно до вимог ч.2 ст.5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення незаконних дій відповідачів, колегія суддів вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Заперечуючи проти позовних вимог в частині визнання права приватної власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру, відповідачка ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що в реєстрі речових прав на нерухоме майно Київського міського БТІ право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , а також на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 12 червня 2009 року, який укладений між нею та ОСОБА_6 , у судовому порядку недійсним не визнаний, унаслідок чого є чинним, з огляду на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/9495/15, яке набрало законної сили, та яким встановлено вказану обставину.

Відповідачка ОСОБА_1 вважає, що на даний час вона є власником квартири АДРЕСА_1 , заперечуючи право власності ОСОБА_2 .

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з положеннями ст.328 ЦК України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Указана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.

У рішенні Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2003 року на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 ).

11 травня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. та зареєстрований в реєстрі за №1579.

12 червня 2009 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за №957.

Указаним рішенням суду визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , який був укладений 11 травня 2006 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_6 , та витребувано із володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 .

Отже, на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2003 року, ОСОБА_2 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 і факт наявності в реєстраційних даних Київського міського БТІ відомостей про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, не спростовує.

Як зазначалось вище, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 000, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, серія та номер 17-8308, виданий 27 серпня 2003 року, видавник державний нотаріус Першої Київської державної контори Петрова Т.М., рішення суду, серія та номер 757/7761/13ц, виданий 22 листопада 2013 року, видавник: Печерський районний суд міста Києва.

Та обставина, що договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_6 12 червня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. та зареєстрований в реєстрі за №957, у судовому порядку недійсним не визнаний, не свідчить про те, що він породжує передбачені ним правові наслідки, виходячи з такого.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що судам відповідно до ст.215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Норма ч.1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Наведене свідчить, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 12 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , у судовому порядку визнанню недійсним не підлягає, оскільки є недійсним в силу закону, що встановлено рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року у справі №757/7761/13-ц та підтверджено ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 грудня 2013 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у вказаній справі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, зазначивши, що визнання недійсними угод, на підставі яких набувалось майно після угоди, укладеної 11 травня 2006 року (договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ), нормами ЦК України не вимагається.

За вказаних обставин, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року у справі №826/9495/15, яке набрало законної сили, та на яке ОСОБА_1 посилається як на підставу підтвердження свого права власності на квартиру АДРЕСА_1 , не може бути визнано таким, що має преюдиційне значення для даної справи у розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 21 травня 2020 року ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 , як її опікун на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2012 року, уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №000.

Апеляційним судом в судовому засіданні 23 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 , який у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити заочне рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що незважаючи на те, що спір щодо власника квартири АДРЕСА_1 вирішено рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 не визнає право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, продовжуючи його оспорювати, підтвердженням чого є її звернення до суду.

Так, ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 21 травня 2020 року між ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 , як її опікун, та ОСОБА_5 , обґрунтовуючи його тим, що саме вона є власником указаної квартири на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 червня 2009 року, укладеного нею з ОСОБА_6 , унаслідок чого опікун ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , не мав права відчужувати нерухоме майно.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року, вказаний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Під час розгляду даної справи апеляційним судом ОСОБА_1 , незважаючи на вказане рішення Печерського районного суду від 29 січня 2021 року, продовжує невизнавати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , і стверджує про відсутність у останньої права розпорядження квартирою, зазначаючи, що власником квартири є саме вона.

Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі №№ 234/3341/15 зазначив, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно із ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Правовий аналіз ч.2 ст.13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

У даній справі, ОСОБА_1 , незважаючи на наведені вище обставини, встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, продовжує не визнавати за ОСОБА_2 її право власності на квартиру АДРЕСА_1 , наявне у неї на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2003 року, яке припинилось на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2020 року між ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 , як її опікун на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2012 року, та ОСОБА_5 . Як наслідок не визнаючи право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, ОСОБА_1 не визнає і право останньої на розпорядження даною квартирою.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що вказані вище дії ОСОБА_1 є умисними, які апеляційний суд розцінює як недобросовісні, спрямовані на порушення прав ОСОБА_2 на розпорядження належним їй на праві власності майном.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Даною нормою передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, зважаючи на встановлені обставини, вважає за необхідне захистити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , наявне у неї на підставі договору купівлі-продажу від 27 серпня 2003 року, яке припинилось на підставі договору купівлі -продажу від 21 травня 2020 року, що не визнається відповідачкою ОСОБА_1 , шляхом визнання права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яке існувало у неї до 21 травня 2020 року.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов опікуна недієздатної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району «Липкижитлосервіс», Печерського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, правонаступником якого є Печерська в місті Києві районна державна адміністрація, треті особи: Служба у справах дітей Печерської в місті Києві районної державної адміністрації, ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язання вчинити дії та визнання права власності - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та позбавити її права користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 .

Зобов`язати Печерську в місті Києві районну державну адміністрацію зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2 .

Визнати право приватної власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: