справа № 208/3490/20
№ провадження 2/208/559/21
28 січня 2021 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:
Головуючого, судді - Івченко Т.П.
За участю: секретаря судового засідання - Корнієнко К.Є.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання»,-
У червні 2020 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким позивач - ОСОБА_1 , просить:
- Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у розмірі % від усіх видів його доходів щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду та до закінчення її навчання у навчальному закладі - Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох річного віку, в залежності, яка з цих обставин настане першою.
В обґрунтування позову зазначила, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, проживали разом однією сім`єю, вели спільний побут та господарство, мали спільний бюджет із взаємними правами та обов`язками чоловіка та жінки. Перебуваючи в шлюбі у подружжя, ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилась дочка - ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2002 року, про що в Книзі актів громадянського стану про народження зроблено відповідний актовий запис за № 241. Майже з народження дитини, спільне життя у них з Відповідачем не склалося з різного роду причин. Вони перестали проживати разом та вести спільне господарство, донька залишилась мешкати з Позивачкою. Причинами розладу їх сім`ї стали неспроможність дійти до спільної думки у вирішенні важливих життєвих та побутових питань, у зв`язку з абсолютно різними поглядами на життя, виховання дитини, забезпечення сім`ї, тощо. Все це призвело до розладу їх подружніх відносин та неможливості проживати разом однією сім`єю. 13 липня 2005 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 13.07.2005 року, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 229. Донька постійно проживає разом із Позивачкою, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №18/1002, виданою від 15.03.2018 року Відділом реєстрації місця проживання фізичної особи адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області та Актом про фактичне місце проживання № 28, виданим ТОВ «Оселя» від 17.03.2020 року. До досягнення донькою, ОСОБА_3 , 18-ти річного віку, Відповідач сплачував аліменти на її утримання. ІНФОРМАЦІЯ_4 їх дочці - ОСОБА_3 виповнилося 18 років, що підтверджується Паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , виданим 1222 від 29.03.2018 року. Відповідно, на сьогоднішній день із досягненням дитиною повноліття, правові підстави для відрахування аліментів припинилися. Звертаю увагу суду, що згідно Довідки № 3954 від 21.02.2020 року, виданої Деканом юридичного факультету Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, ОСОБА_3 з 01.09.2019 року зарахована до I вищезазначеного університету і навчається на 1-му курсі денної форми навчання юридичного факультету, IV рівня акредитації, на контрактній основі і стипендією не забезпечується. На даний час, ОСОБА_3 фактично знаходиться на повному утриманні Позивачки. Позивачці дуже важко самостійно сплачувати за контрактне навчання доньки в Університеті, нести витрати, пов`язані з організацією навчального процесу (придбання необхідної канцелярії, зошитів, підручників, приладдя для навчання та допоміжних товарів, тощо), а також транспортні витрати, пов`язані з проїздом доньки на навчання у місто Дніпро та назад до міста Кам`янське, які здійснюються нею, щодня, 5-6 днів на тиждень та обходяться в день близько 80,00грн. (вісімдесят) гривень, в т.ч. проїзд в маршрутному автобусі Кам`янське - Дніпро - Кам`янське (60-64грн.) та проїзд по місту Дніпро. Крім того, Позивачка забезпечує доньку всім необхідним для життя, а саме: відповідним харчуванням, одягом, взуттям, належним лікуванням та оздоровленням, культурним розвитком та відпочинком дитини, тощо, а також сплачує за комунальні послуги в квартирі у якій вона проживає разом з донькою. Оскільки донька Позивачки навчається на денній формі, то самостійно заробляти собі на життя вона поки що не має можливості, а тому, з урахуванням викладених обставин, позивач вважає, що Відповідач також повинен приймати участь в утриманні повнолітньої доньки, що продовжує навчатися, до досягнення нею 23 років. До настання донькою повноліття Відповідач сплачував аліменти, тому це свідчать про наявну можливість Відповідача продовжити і надалі виплачувати аліменти, щоб хоч якимось чином допомагати Позивачці в утримання доньки, поки вона навчається та здобуває освіту.
2. Позиція відповідача, та третьої особи.
Відповідач, ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними..
3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи.
02.06.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом.
02.06.2020 року ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, за наявними у справі матеріалами.
28.01.2021 позивач ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з заявою про розгляд справи за своєю відсутності.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.
4. Фактичні обставини встановлені судом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі.
Перебуваючи в шлюбі у подружжя, ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилась дочка - ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2002 року, про що в Книзі актів громадянського стану про народження зроблено відповідний актовий запис за № 241.
13 липня 2005 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 13.07.2005 року, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 229.
ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи №18/1002, виданою від 15.03.2018 року Відділом реєстрації місця проживання фізичної особи адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області та Актом про фактичне місце проживання № 28, виданим ТОВ «Оселя» від 17.03.2020 року.
Згідно до Довідки № 3954 від 21.02.2020 року, виданої Деканом юридичного факультету Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, ОСОБА_3 з 01.09.2019 року зарахована до I вищезазначеного університету і навчається на 1-му курсі денної форми навчання юридичного факультету, IV рівня акредитації, на контрактній основі і стипендією не забезпечується.
5. Правові норми законодавства застосовані судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства.
Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину ( стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України (в редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій) при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
6. Висновки та мотиви прийнятого рішення.
Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів.
Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.
Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.
Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.
Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.
Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.
Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Відповідно дост.129 Конституції України Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, та рішень Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, від 22.10.2010 року, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 принцип правової визначеності (основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків) є складовим елементом верховенства права.
Відповідно до підпункту «m» пункту 1, також п. 47, 49 висновків та рекомендацій Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень (від 18.12.2008р.), якість судового рішення залежить насамперед від якості його обґрунтування, яке може містити тлумачення юридичних принципів; при цьому завжди необхідно дбати про забезпечення правової визначеності та послідовності. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, у рішенні слід чітко вказати про це.
При цьому законність судового рішення виступає однією з гарантій встановлення істини у справі та забезпечення захисту прав і свобод людини. У цьому зв`язку законодавчий зміст принципу законності є тим положенням, яке гарантує абсолютний правовий захист, що надає можливість суб`єктам права бути захищеними у правовий спосіб незалежно від будь-яких обмежень приватного чи державного характеру.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2018 року, справа № 736/719/16-ц, провадження № 61-2068св18 істотним порушенням норм процесуального права є зокрема, порушення судами першої та апеляційної інстанцій процедури встановлення фактичних обставин справи на підставі припущень, без підтвердження їх доказами.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Так, у Постанові ВС від 17.04.2019 року у справі № 644/3610/16-ц, викладено правову позицію згідно до якої Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Посилання відповідача на те, що на його утриманні знаходиться інша дитина, є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження зазначених доказів. Крім того, необхідність утримувати інших дітей не виключає обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу також своїй повнолітній доньці, яка її потребує.
Судом враховується, що звертаючись до суду із заявою ОСОБА_1 , підтвердила що вона потребує матеріальної допомоги від батька, своєї доньки, що продовжує навчання.
Факт того, що ОСОБА_3 , донька відповідача підтверджується Свідоцтвом про народження дитини.
Згідно до ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Факт навчання ОСОБА_3 , у вищому навчальному закладі підтверджується, довідкою.
Відомостей, щодо наявності підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримання своєї дитини, суду не надано.
А тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог щодо наявності потреби ОСОБА_3 , у допомозі свого батька на її утриманні на період його навчання, але не більш ніж до досягнення ним 23 -річного віку, в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), на період навчання, та не більше ніж до досягнення нею 23 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідно до ч. 2 ст. 199 СК України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
7. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.
Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача.
Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840,80 гривень на користь.
Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання»- задовольнити повністю.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів щомісяця, починаючи з дня подання позову до суду, а саме з 02 червня 2020 року, та до закінчення навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не більше ніж до досягнення нею 23 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В силу ст. 430 ЦПК України рішення по справі в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Роз`яснити сторонам, що згідно до ч. 2 ст. 199 СК України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 .
Суддя Івченко Т. П.