Справа № 954/331/21
Номер провадження 2/954/142/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 рокусмт Нововоронцовка

Нововоронцовський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Гончаренка О.В.

за участю секретаря судових засідань Гетьман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Нововоронцовка Херсонської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19000грн. за договором позики та 3% річних за прострочення повернення суми боргу в сумі 1719,15грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 10.10.2013 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 уклали договір позики, згідно якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_4 9500грн. під умовами укладення у майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 1,89га, кадастровий номер :02:018:0079 на території Нововоскресенської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області. У випадку відмови укладення договору продажу земельної ділянки отриманий завдаток повинен бути повернутий у подвійному розмірі. ОСОБА_4 вимоги розписки не виконав. Помер ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину прийняв відповідач ОСОБА_2 . Оскільки до спадкоємців переходять всі права та обов`язки спадкодавця, позивач просить стягнути з відповідача вказану суму за договором позики.

У письмовому відзиві відповідач заперечив проти задоволення позову, просив застосувати позовну давність до спірних вимог. Повідомив, що позивач проживав із батьком ОСОБА_4 на сусідніх вулицях у селі, добре один з одним були знайомі, здавав їм в оренду земельні ділянки. Його батько за життя ніяких договорів позики із ОСОБА_1 не укладав. Вказана розписка вочевидь приховує інший правочин купівлі-продажу земельної ділянки всупереч існуючого мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, тому є нікчемною.

У судових засідання сторони підтримали раніше надані письмові пояснення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до наступного.

Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 075981 від 11.12.2006 року ОСОБА_4 належала земельної ділянки, загальною площею 1,89га, кадастровий номер :02:018:0079 на території Нововоскресенської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області.

10.10.2013 року ОСОБА_4 написав розписку ОСОБА_1 , згідно якої, зокрема, засвідчив отримання від останнього в якості завдатку 9500грн. за належну йому земельну ділянку, загальною площею 1,89га, кадастровий номер :02:018:0079 на території Нововоскресенської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області як повну оплату за обумовлену ціну земельної ділянки. ОСОБА_4 зобов`язався укласти договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки з ОСОБА_1 у строк, коли останній виявить таке бажання. У разі відмови від виконання цього зобов`язання про продаж земельної ділянки ОСОБА_4 зобов`язався відшкодувати ОСОБА_1 завдаток 9500грн. у подвійному розмірі, сплативши 19000грн.

З копії спадкової справи № 149/2015 вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із заявою про прийняття спадщини 22.07.2015 року звернувся син спадкодавця ОСОБА_2 . ОСОБА_5 , дружина спадкодавця, звернулася із заявою про відмову від прийняття спадщини.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив суду, що проживає у селі Нововоскресенське недалеко від місця проживання ОСОБА_4 . Має земельну ділянку, яку обробляє самостійно. Про позичання ОСОБА_1 коштів або передачу їх ОСОБА_4 нічого не знає. Особисто бачив, що земельна ділянка ОСОБА_4 постійно оброблялася сільськогосподарською технікою СТОВ «Явір», в якому, на його думку, працюють ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , до 2010 року він також працював у цьому господарстві. Де знаходиться вищезазначена земельна ділянка достеменно знає, так як вона межує з ділянкою ОСОБА_9 , на якій він працює. На похованні ОСОБА_4 він був присутній, там же був і ОСОБА_7 ОСОБА_1 постійно проживає разом із батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . Про намір ОСОБА_4 продати, передати у іншій особі свою земельну ділянку чи інші договірні відносини він не знає.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомив суду, що працює приватним підприємцем - займається обробітком землі. Його земельна ділянка знаходиться поруч із земельною ділянкою ОСОБА_4 - близько 3 метрів через дорогу. Земельна ділянка ОСОБА_4 також має межі із ділянками ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Він особисто бачив, що земельна ділянка ОСОБА_4 постійно оброблялася сільськогосподарською технікою СТОВ «Явір». ОСОБА_1 працює у цьому господарстві. Також він особисто знав ОСОБА_4 . На його похованні був. Також на похованні був присутній і ОСОБА_7 , ОСОБА_1 не бачив. ОСОБА_1 постійно проживає у АДРЕСА_1 разом із батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . У 2015 році він також проживав у селі по цій же вулиці. Про начебто передачу коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_1 він знає зі слів ОСОБА_2 , але розмір коштів та за що не знає. З його ж слів знає, що орендна плата за використання земельної ділянки не сплачувалася 8 років. Про передачу коштів ОСОБА_4 та розписку стало відомо рік тому, коли ОСОБА_2 висловив намір отримати від сім`ї ОСОБА_14 заборговану орендну плату. Родина ОСОБА_14 займається обробітком земельних ділянок без договірних відносин. Вважає, що не виплачена орендна плата повністю перекриває борг ОСОБА_4 , якби такий існував.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача згідно тексту позовної заяви посилається як на статті ЦК України, які регулюються відносини позики, так і на положення законодавства, яке регулює виконання зобов`язань.

Згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримання виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 «позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

З урахуванням викладеного, на думку суду, розписка ОСОБА_4 від 10.10.2013 року не є договором позики, а має природу іншого зобов`язання, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення законодавства, які регулюють відносин позики. Правову природу цієї розписки важко визначити, проте згідно із частини досліджуваного її змісту, ОСОБА_4 взяв на себе обов`язок після отримання коштів укласти договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки сільськогосподарського призначення із ОСОБА_1 . Ці відносини мають ознаки і відносин договору завдатку і попереднього договору.

В період написання розписки 10.10.2013 року діяло законодавство, а саме Перехідні положення Земельного кодексу України, яке забороняло укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Так, за змістом пункту 15 Перехідних положень (розділ Х) Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення не допускається, зокрема, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) земельних ділянок, розташованих в масиві сільськогосподарських земель, з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Угоди, укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Отже, правочин (договір завдатку чи попередній договір) у виді розписки від 10.10.2013 року написаний ОСОБА_4 щодо обов`язку укладення договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки сільськогосподарського призначення у майбутньому є недійсним з моменту укладення. Будь-які попередні угоди щодо подальшого відчуження земель сільськогосподарського призначення є нікчемними, тобто, такими, що жодних правових наслідків не породжують.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У зв`язку з чим, суд вважає, що отримані ОСОБА_4 9500грн. по розписці від 10.10.2013 року можна вважати у тому числі і як безпідставно набутим майном або майном, набутим за нікчемним правочином. На думку суду, власник такого майна має право витребувати його у набувача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність тривалістю у три роки встановлена ст. 257 ЦК України. Чинним законодавством України не встановлено більш тривалої позовної давності порівняно із загальною позовною давністю до вимог про повернення безпідставно набутого майна чи до застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №464/5089/15 тлумачення чч.1 і 5 ст.261 ЦК свідчить про необхідність розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Так, вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним (рецисорний позов) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання (зокрема при застосуванні наслідків нікчемного правочину) початок перебігу позовної давності зумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому «положення ч.5 ст.261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 367/836/18 зазначено, що «відраховувати початок перебіг позовної давності за вимогами про повернення отриманих відповідачем коштів за цим правочином розпочався з моменту, коли покупець передав, а продавець прийняв гроші. Аналогічний по суті висновок зроблений у постановах ВС від 21.06.2018 у справі №333/2051/16-ц, від 18.03.2020 у справі №755/612/16-ц. Тож доводи касаційної скарги про те, що порушення права на повернення отриманих відповідачем коштів за попереднім договором розпочалося пізніше, тому позовну давність не пропущено, є безпідставними. Адже це суперечать приписам ч.3 ст.261 ЦК, якою встановлений перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину».

Отже, початок перебігу строку позовної давності за вказаним позовом розпочався 11.10.2013 року.

Крім того, відповідно до ст. 1281 ЦК України, в редакції чинній на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

У суду не викликає сумнів і доведено належними доказами, що позивачу не могло бути не відомо про смерть ОСОБА_4 , оскільки вони разом проживали у одному селі, недалеко один від одного, позивач проживав із своїми батьками, які спілкувалися із ОСОБА_4 та були на його похованні у 2015 році. Вказана земельна ділянка перебувала в оренді у господарстві, в якому працював позивач разом із своїми родичами.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звернувся до суду більш ніж через 6 років після відкриття спадщини, і більш ніж через 7 років після написання розписки, про повернення коштів за нікчемним правочином, суд вважає, що він пропустив строк позовної давності і не має права вимоги.

Відповідно ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У зв`язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись вище викладеним та ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Херсонського апеляційного суду.

СуддяО.В. Гончаренко