_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/639/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Різой Наталія Вікторівна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

31 липня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н.В. 02 серпня 2017 року зареєстрований в реєстрі за № 461 недійсним.

Свої вимоги мотивував тим, що 02 серпня 2017 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , однак, укладаючи оспорюваний правочин, він помилився щодо природи правочину, так як мав на меті укладання договору довічного утримання, а не договору дарування.

Стверджує, що у зв`язку з тим, що він є інвалідом 1-ої групи по зору, потребує постійного догляду, до укладання договору між ним та відповідачем було досягнуто згоду про обов`язок відповідача довічно утримувати позивача - готувати їжу, купувати продукти та ліки, прибирати в квартирі, брати участь в оплаті комунальних послуг, надавати медичну допомогу тощо.

Також позивач вказує, що у спірній квартирі він мешкає з 1983 року до теперішнього часу, після укладання договору також продовжує жити в цій квартирі, іншого житла для проживання у нього немає.

Оскільки, вказана помилка є істотною, позивач змушений звернутися до суду із позовом.

Ухвалою судді від 03 серпня 2020 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження.

Одночасно з подачею позову, позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03 серпня 2020 року дане клопотання було задоволено.

19 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, а також звернувся до суду з заявою, в якій просив постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, вказуючи на те, що вирішуючи спір у спрощеному провадженні значно зменшується обсяг процесуальних можливостей захисту порушених прав. Зазначає, що без дотримання принципів змагальності та диспозитивності, та пропорційності неможливо буде постановити законне та обґрунтоване рішення по справі.

Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

16.10.2020 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі.

26.10.2020 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив витребувати інформацію щодо реєстрації осіб за адресою: АДРЕСА_2 з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за адресою: вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса.

Також, 26.10.2020 року Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулась з клопотанням, в якому просила: витребувати у АБ «Приватбанк» (м. Одеса, вул. Святослава Ріхтера, 125/1) належним чином засвідчені відомості про рух коштів по банківських рахунках, належних ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) за період з 2017-2020 рік. Витребувати з Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (Київського відділу обслуговування громадян ) адреса 65114, вул. Ак. Корольова, 9 належним чином засвідчені копії відомостей про одержання ОСОБА_2 (РНОКПГІ: НОМЕР_1 ) за період з 2017-2020 рік.

Ухвалою суду від 26.10.2020 року вищезазначенні клопотання були задоволені.

16.11.2020 року в ході підготовчого засідання представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулась до суду з клопотанням, в якому просила: витребувати з Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (Київського відділу обслуговування громадян ) адреса 65114, вул. Ак. Корольова, 9 відомості з підписом про отримання ОСОБА_2 (РНОКПГІ: НОМЕР_1 ) за період з 2017-2020 р.р. пенсійних виплат саме як паперовий документ, що містить підпис отримувача, вказуючи на те, що ухвала суду від 26.10.2020 року була виконана лише частково і ГУ ПФУ в Одеській області надані лише відомості щодо розміру грошових сум, нарахованих позивачу.

Ухвалою суду від 16.11.2020 року вказане клопотання було задоволено.

На виконання вказаної ухвали суду від 16.11.2020 року Головним управлінням пенсійного фонду України було надіслано до суду копію заяви позивача про призначення йому пенсійних виплат.

04.12.2020 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надала до суду клопотання, в якому просила судове засідання по цивільній справі № 947/21472/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Різой Наталія Вікторівна про визнання договору дарування недійсним, яке призначене на 10 грудня 2020 року о 12 годині 00 хвилин та в подальшому при призначенні інших дат слухання справи, проводити в режимі відеоконференсзв`язку з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою суду від 07.12.2020 року вказане клопотання було задоволено.

07.12.2020 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надала до суду клопотання про витребування доказів, в якому просила витребувати з Одеської дирекції Акціонерного товариства "Укрпошта" поштампу - Центру поштового зв`язку № 1 (65001, м. Одеса, вул Садова,10) належним чином засвіджчені копії відомостей на виплату пенсії, соціальних допомог (Форма В1-М) ОСОБА_2 за період з 2017-2020 рік.

В ході судового засідання, яке відбулось 10.12.2020 року, представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 не заперечував проти закриття підготовчого засідання та визнав, що саме позивач отримував належні йому пенсійні виплати.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у судовому засіданні в режимі відеоконференції також не заперечувала проти закриття підготовчого засідання та не наполягала на розгляді її клопотання від 07.12.2020 року з урахуванням визнання представником позивача обставин щодо отримання особисто позивачем пенсійних виплат.

Ухвалою суду від 10.12.2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про витребування доказів від 07.12.2020 року було залишено без розгляду, закрито підготовче провадження по справі, та призначено справу до розгляду по суті.

17.02.2021 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 через канцелярію суду надала заяву про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 17.02.2021 року вказана заява була залишена без розгляду.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вказуючи на те, що приблизно з липня 2019 року відповідач відмовився надаватипозивачеві будь-яку допомог. у

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання, що призначено на 14.00 годину не з`явився, однак, був присутній в приміщенні суду, особисто подаючи о 13год. 40 хв. заяву про залишення позову без розгляду, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_4 просила слухати справу в режимі відеоконференції, однак, телефоном була попереджена про відсутність залів судового засідання, що обладнані необхідною технікою для проведення судових засідань в режимі відеоконференції. Враховуючи технічну неможливість проведення судових засідань в режимі відеоконференції, тривалість часу перебування справи в провадженні, стадію процесу (судові дебати), суд ухвалив продовжити слухання справи у відсутності відповідача та його представника в залі № 215, в якому відсутнє обладнання для проведення відеоконференції.

Третя особа приватний нотаріус Різой Наталія Вікторівна в судове засідання не з`явилась, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 04.02.2003 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради, ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_1 .

02 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування вказаної квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_3 , прийняв в дарунок квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н.В.

Як на підставу позовних вимог, позивач посилається на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, якою передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.З ст.203 ЦК України загальною вимогою, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі.

Як вбачається з вимог ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування.

Положеннями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-372цс16, якою визначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У ході розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 народився у 1937 році, тобто на момент укладання оспорюваного договору йому було майже 80 років.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів праці (а.с.14).

Відповідно до довідки №1089, виданої Управлінням соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси, ОСОБА_2 має право на користування пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни" (а.с.15).

Посвідчення №2071, видане Одеською регіональною Ассоціацією євреїв - колишніх в`язнів гетто та нацистських концтаборів, позивач в період з 1941 по 1944 роки перебував на окупованій території (а.с.17).

Судом встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину, а саме 02 серпня 2017 року та до теперішнього часу квартира АДРЕСА_1 була та є єдиним житлом позивача.

Крім того, судом встановлено, що на час укладання спірного договору позивач мав вади зору, що підтверджується наданою медичною документацією та самим текстом договору дарування від 02.08.2017 року, у пункті 11 якого зазначено, що текст договору було прочитано нотаріусом уголос у зв`язку з тим, що дарувальник має вади зору.

Разом з тим, доводи сторони позивача щодо того, що не відбулася фактична передача квартири за договором дарування від 02 серпня 2017 року, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки згідно з витребуваної з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради інформації щодо реєстрації осіб вбачається, що станом на 03.11.2020 року за адресою: АДРЕСА_2 , проживає та зареєстрований лише позивач ОСОБА_2 .

Крім того, встановлено та не запереувалось представником відповідача, що ОСОБА_3 у спірну квартиру не вселявся, в ній не реєструвався, розрахункові рахунки на себе не переоформлював, комунальні витрати за належну йому нерухомість не сплачував, його речей в квартирі, де мешкає позивач, немає.

Наведені обставини, на думку суду, є суттєвими та достеменно свідчать про те, що відповідач не прийняв дарунок у розумінні статті 722 ЦК України та право власності на вказану квартиру у нього не виникло, враховуючи відсутність у нього навіть ключів від спірної квартири.

Судом встановлено, що після укладення договору дарування не відбулася жодна дія, яка б свідчила про передачу майна у власність обдарованому відповідачу. Згідно до наданих суду квитанцій про оплату комунальних послуг витрати по утриманню квартири АДРЕСА_1 з часу укладення договору дарування до звернення до суду ніс тільки позивач, особові рахунки сформовані на його ім`я. Суд враховує, що позивач не має іншого житла та з часу укладення договору дарування постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи також був допитаний свідок ОСОБА_6 , який пояснив, - "З позивачем знайомий приблизно 20 років, останні п`ять років, бувало таке, що він мені дзвонив раз на неділю, і йому щось було потрібно: то хліб, то цигарки, то він мені казав, що щось не може знайти. Років 4 тому він почав зовсім погано бачити - зір погіршився".

Покази даного свідка суд бере до уваги у якості належних та допустимих та враховує, що свідок, який досить часто спілкувався з позивачем, відповідача бачив лише декілька разів, та підтверджував, що позивач був неспроможний самостійно забезпечити свій побут, хоча фінансової допомоги і не потребував.

Крім того, як встановлено ч.І ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженя своїм майном. На думку суду, якщо б позивач мав на увазі укласти договір дарування, то він би звільнив б подаровану квартиру та перестав б користуватись нею. Однак, в результаті укладення вказаного договору дарування перехід права власності до відповідача у повіній мірі не відбувся, так як ОСОБА_2 , який іншого житла не має, продовжує володіти та користуватись даною квартирою, позбавивши себе лише права розпорядження, що у повній мірі відповідає природі договору довічного утримання.

Таким чином, суд вважає доведеним, що договір дарування спірної квартири був укладений позивачем внаслідок помилки, що має істотне значення. Так, суд вважає що позивач неправильно сприйняв предмет та інші умови угоди, що вплинуло на його волевиявлення. Враховуючи похилий вік позивача, стан здоров`я та відсутність у нього іншого житла, суд вважає доведеним, що мотивом укладення договору з боку позивача було отримання матеріального забезпечення, уваги та пошани, а тому він помилявся стосовно істотних умов та змісту договору дарування.

Суд, оцінивши в сукупності пояснення сторін та надані докази, вважає, що укладаючи договір дарування позивач помилявся щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення особи, а саме, позивач уклав договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажав укласти.

Оцінивши договір в сукупності з іншими встановленими судом обставинами, віком позивача, потреби його в сторонньому догляді, станом здоров`я, наявності домовленості щодо такого догляду, та відсутність фактичного здійснення обов`язку утримання майна, суд прийшов до переконання, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, так як в іншому випадку літня та хвора людина може опинитись на вулиці, без власного житла та догляду.

Керуючись, ст. .2, 5, 4 , 81, 263- 265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 203, 229-233, 717 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Різой Наталія Вікторівна про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н.В. 02 серпня 2017 року зареєстрований в реєстрі за № 461 недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.