ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Харків

справа №615/70/21

провадження №22-ц/818/5977/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди, відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 13 травня 2021 року, постановлене у складі судді Токмакової А.П., в залі суду в місті Валки,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором оренди з урахуванням індексів інфляції та пені в розмірі 212 400 грн., моральну шкоду 18 000 грн., судові витрати 3032 грн. та витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги 10 000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 17.06.2018 року позивач уклав з відповідачем договір оренди т/з (тягач з причепом) строком на 6 місяців на умовах сплати щомісячно орендної плати в розмірі 15 000 грн., які відповідач зобов`язався перераховувати донці позивача ОСОБА_4 .

На час закінчення строку дії договору відповідач в обґрунтування несплати орендної плати вказав, що у замовників, яким він перевозив сільгосппродукцію, відсутні кошти. За минуванням часу, протягом якого відповідач зобов`язався сплатити орендну плату, останній знову повідомив про відсутність коштів та попросив надати пів року часу для погашення заборгованості. Вказує, що позивач був змушений більш ніж 5 разів приїжджати до відповідача в смт. Ков`яги Валківського району Харківської області з метою отримання від останнього заборгованої суми за орендну плату.

Вважає, що відповідач, уклавши договір оренди, умисно створив умови, які унеможливлюють примусове стягнення заборгованості з орендної плати, оскільки влітку 2020 року дізнався, що за останнім не зареєстровано жодної нерухомості, автомобіля чи будь-якого іншого майна, на яке можливо було б звернути стягнення, зрозумів, що має справу із недобросовісним платником.

11.07.2020 року позивач отримав від відповідача останню розписку-зобов`язання про погашення заборгованості за орендну плату до кінця 2020 року. Після закінчення вказаного строку заборгованість не була погашена, тому втратив надію на добросовісність відповідача, в зв`язку з чим змушений звернутись до суду з даним позовом. Вказав, що позивач за весь час знайомства з відповідачем не отримав жодного телефонного дзвінка щодо невиконання договірних зобов`язань, потреби в допомозі повернення коштів від замовників, що на його думку свідчить про те, що відповідач умисно ухиляється від погашення заборгованості з орендної плати, приховуючи від позивача дійсну причину невиконання договірних зобов`язань. Зазначив, що дана ситуація спричинила погіршення здоров`я позивача, він перебував на лікарняному, витрачав безліч часу для врегулювання даного питання в добровільному порядку. Психологічна напруга, розчарування, несправедливе відношення відповідача до наданої довіри з боку позивача призвели до спричинення йому моральної шкоди, яку оцінює в сумі 18000 грн., а також понесення непередбачуваних витрат з урахуванням індексу інфляції в сумі 15840 грн., судового збору на загальну суму 3032 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн.

Заочним рішенням Валківського районного суду Харківської області від 13 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором оренди транспортного засобу від 17.06.2018 року в сумі 90 000 грн., індекс інфляції в сумі 8523 грн. та пеню в сумі 6570 грн. за період з 01.01.2019 року по 01.01.2021 року, а також моральну шкоду в сумі 5 000 грн. та судовий збір на суму 1100,93 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що ні договору, ні розписки, які додані до позовної заяви він не підписував. Вказує, що в грудні 2018 року віддав ключі та документи донці позивача, а весною 2019 року, коли позивач повернувся з рейсу відігнав йому транспорт. Зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, крім того, п. 4 договору вказує на те, що передача автомобіля, що є предметом цього договору оренди, здійснюється за актом приймання-передачі, який в матеріалах справи відсутній. Звертає увагу суду на те, що оригінали договорів суду не були надані, як і сама розписка. Вказує, що нотаріальне посвідчення договору оренди транспортного засобу це особливість укладення саме договору оренди зі звичайною фізичною особою, тобто громадянином, при цьому не важливо, орендарем чи орендодавцем є така фізична особа. З товарно-транспортних накладних, які були надані до суду першої інстанції вбачається, що замовником було ТОВ «Агротоп», відповідач ОСОБА_2 вказаний як водій, ФОПом же вказаний ОСОБА_5 , який до вказаних договорів ніякого відношення не має. Вважає, що оскільки ЦК України відносять до нікчемних правочинів такі, які вчинені з порушенням обов`язкової письмової та нотаріальної форми (ст. 220 ЦК України) рішення суду є незаконним. Вказує, що виписка, надана на підтвердження спричинення моральної шкоди позивачу не має жодного відношення до договору оренди тому, що в ній вказане наступне: «хворіє протягом кількох років, коли з`явилися перелічені скарги, щорічно проходити курси лікування у н/в надійшов планово».

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи містять належні докази на підтвердження факту надання відповідачу транспортного засобу, що належить позивачу на праві власності, в оренду з 17.06.2018 року по 30.12.2018 року, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо зворотного з боку відповідача, а також доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення ОСОБА_2 від виконання зобов`язань за договором оренди т/з від 17.06.2018 року суду не надано.

Колегія суддів не може повністю погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.06.2018 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди транспортного засобу (тягача) та договір оренди транспортного засобу (причепа), який є доповненням до договору оренди автомобіля, в п.1 яких сторони домовилися, що орендодавець передає, орендар приймає в тимчасове платне користування автомобіль Freightliner FLC 120, д.н.з. НОМЕР_3 , та причеп Samro SR 334, д.н.з. НОМЕР_4 , які належать орендодавцю на підставі свідоцтв про реєстрацію т/з відповідно серії НОМЕР_5 , НОМЕР_6 . Договори укладено на 6 місяців та дійсні до 31.12.2018 року (п.2 договорів).

Як зазначено в п.3 договорів, плата за користування орендарем автомобілем встановлена сторонами у розмірі 15 000 грн. на місяць, які орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю готівкою не пізніше 10-12.07.2018 числа місця наступного за розрахунковим на карту Приватбанка НОМЕР_7 ОСОБА_6 . Плата за користування автомобілем здійснюється орендарем з моменту передачі транспортного засобу.

Положенням п. 3 договору плата за користування транспортним засобом встановлено в розмірі 15 000 грн.

П.4 договору передбачено, що передача автомобіля, що є предметом цих договорів, здійснюється за актом приймання-передачі. Повернення майна після закінчення строку дії договору оренди орендарем здійснюється на першу вимогу орендодавця. Усі зміни та/або доповнення до цього договору є його невід`ємною частиною та підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню (п.10 договору).

Спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання ОСОБА_2 договору про оренду транспортних засобів в частині своєчасної сплати орендних платежів та своєчасного повернення, після закінчення строку дії договору переданого в оренду транспортного засобу.

З розписки-зобов`язання від 11.07.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 фактично підтвердив дійсність договору від 17.06.2018 року по 31.12.2018 року з ОСОБА_1 , а також факт роботи на автомобілі Freightliner FLC 120, д.н.з. НОМЕР_3 , з причепом Samro SR 334, д.н.з. НОМЕР_4 , з 17.06.2018 року по 30.12.2018 року. Визнав заборгованість за договором від 17.06.2018 року в сумі 90 000 грн. по курсу станом на 17.06.2018 року та зобов`язався погасити її в строк 3-х місяців, а потім по графіку до кінця 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Відповідно до стаття 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, договір найму транспортного засобу складається у письмовій формі (п. 1 ст. 799 ЦК України). Якщо договір найму транспортного засобу складається за участю фізичної особи, то такий договір має бути ще і нотаріально посвідчений (п. 2 ст. 799 ЦК України).

Згідно положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими згідно з актами цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться в змішаному договорі, якщо іншого не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16, від 22 листопада 2017 року у справі №6-428цс17, та висновками Верховного Суду, що містяться в постановахвід 24 жовтня 2018 року у справі №755/6287/16-ц та від 27 березня 2019 року у справі № 288/231/16-ц.

Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов`язків), крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216, частина 1 статті 236 ЦК України).

За положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Оскільки оспорюваний договір оренди транспортного засобу від 17.06.2018 укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають зазначені вище норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.

Між тим, матеріали справи містять оригінал розписки-зобов`язання від 11.07.2020 року з якої вбачається, що ОСОБА_2 фактично підтвердив факт користування автомобілем та визнав заборгованість в сумі 90 000 грн. по курсу станом на 17.06.2018 року, яку зобов`язався погасити в строк 3-х місяців, а потім по графіку до кінця 2020 року.

Відповідач заперечував та вказував, що розписку від 11.07.2020 року не писав та не підписував, між тим, клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи для встановлення вказаних обставин не заявляв ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанції.

Отже, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 визнав борг у сумі 90 000 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).

Таким чином, оскільки договір оренди транспортного засобу від 17.06.2018 року не можна вважати укладеним, так як його не було нотаріально завірено, а тому грошові кошти, які не були сплачені на виконання договору оренди транспортного засобу, мають бути стягнуті на користь ОСОБА_1 як безпідставно набуті відповідно до положень статті 1212 ЦК України.

Стаття 1214 ЦК України є спеціальною нормою, яка регулює правовідносини, які виникли між сторонами, в той час як стаття 625 ЦК України є нормою загальною та застосовується у випадку, якщо спеціальними положеннями законодавства не передбачено відповідальності за порушення. Отже вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню.

Вимога позивача щодо стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди грошових коштів у сумі 18 000 грн. не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з вимог ч. 1ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 9постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно п. 5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювана, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких, та яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вонизаподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди є недоведеною і до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині позовних вимог про стягнення інфляційних витрат, пені, моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені лише на 57,63 % (з 212400 грн. до 90 000 грн.) та відповідно не задоволенні позовні вимоги на 42,37 %. Позивачем при розгляді справи було сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 2124 грн. Відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено1650 грн.

При цьому, відповідно до п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову, витрати пов`язанні з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судового збору пропорційно задоволених вимог у розмірі 1224,06 грн. (2124 х 57,63 %). З позивача на користь відповідача підлягає сума по сплаті судового збору 699,10 (1650*42,37%). Разом з тим, згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи ч. 10 ст. 141 ЦПК України, слід перерозподілити судові витрати та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору 524,96 грн. (1224,06 - 699,10).

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Валківського районного суду Харківської області від 13 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних витрат, пені, моральної шкоди скасувати, у задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

Перерозподілити судові витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору 524,96 грн.

В іншій частині залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2021 року