Провадження №2/337/246/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Сидорової М.В.

за участю секретаря Сабліної А.А.

позивачки ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020р. ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що їй на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані її син ОСОБА_3 , колишня невістка ОСОБА_2 (колишня дружина сина) та малолітній онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично припинились у 2019 році, а рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03.07.2020р. шлюб розірвано. Відповідачка ОСОБА_2 з вересня 2019 року в належній їй квартирі не проживає, проте наявність її реєстрації у квартирі порушує її, як власника, права та ставить в скрутне положення, зокрема, вона несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг за відповідачку. Просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

12.11.2020р. ухвалою суду за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

18.12.2020р. від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позов не визнала та зазначила, що у квартирі позивачки вона з малолітнім сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані формально, але фактично не проживають з 09.09.2019 року. Виїхала вона з дитиною з квартири, оскільки подружнє життя з ОСОБА_3 виявилось невдалим, колишній чоловік зловживав алкогольними напоями, бив її та висловлював до неї своє зневаження. Зазначила, що вона з дитиною наразі проживає у помешканні, яке винаймає. Вважає, що у разі визнання її такою, що втратила право користування квартирою позивачки, вона штучно (суто формально) буде розділена із дитиною по реєстрації місця проживання. Дитина залишиться зареєстрованою за адресою реєстрації батька фактично без її згоди, натомість щоб зареєструвати дитину за іншою адресою їй потрібно буде отримати письмову згоду ОСОБА_3 , яку він може не надати. Така ситуація є дискримінаційною по відношенню до неї та шкодить інтересам дитини. Також зазначає, що в разі задоволення вказаного позову, суд фактично вирішить питання про визначення місця проживання дитини з батьком. Вважає, що критеріями добросовісності, розумності та справедливості відповідало б добровільне зняття її з реєстрації місця проживання за адресою квартири одночасно з дитиною, або залишення їх обох з дитиною бути зареєстрованими за адресою квартири позивачки. Також зазначає, що позивачкою не доведено порушення її прав як власника житла. Просить в задоволені позову відмовити.

22.12.2020р. від позивачки ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив в якій вона зазначила, що ніхто не намагається розділити відповідачку та малолітню дитину, вони фактично мешкають разом і це не оспорюється. Навпаки відповідачка перешкоджає дитині спілкуватись з батьком, в зв`язку з чим він вимушений був звертатись до відповідних установ, якими йому встановлено порядок участі у вихованні та спілкуванні з сином. Вона не заперечує, щоб онук був зареєстрований в її квартирі, оскільки іншого місця для реєстрації проживання він не має. Однак, оскільки поважних причин не проживання у квартирі у відповідачки немає, з метою захисту своїх прав як власника майна, просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 19.01.2021р. підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Додатково пояснила, що відповідачка ОСОБА_2 , яка є її колишньою невісткою, у вересні 2019 року з власної ініціативи, разом з малолітнім сином, покинула квартиру і з цього часу квартирою не цікавиться, наміру в ній мешкати не виказує, не приходить до квартири, комунальні платежі не сплачує, її речі в квартирі відсутні, ніхто ніколи не перешкоджав їй мешкати у квартирі. У колишньої невістки з чоловіком погіршились шлюбні відносини, їх шлюб розпався, тому вона і вирішила змінити помешкання, але з реєстрації не знялася. Натомість реєстрація відповідачки в квартирі порушує права позивачки як власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. Намір визнавати малолітнього онука, який зареєстрований в квартирі, таким, що втратив право користування квартирою, вона не має, але якщо в подальшому відповідачка вирішить перереєструвати дитину, ні вона ні син не будуть цьому перешкоджати. Залишення реєстрації дитини в квартирі позивачки ніяким чином не порушує права дитини, навпаки їх захищає. Дитина фактично мешкає з матір`ю, це питання вирішене, син позивачки як батько спілкується з дитиною, йому встановлено певний порядок його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Спору про визначення місця проживання дитини немає. Просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірною квартирою, що є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та додатково пояснила, що дійсно 09.09.2019р. через погіршення шлюбних відносин вона пішла від чоловіка - ОСОБА_3 , зібрала речі та разом з малолітнім сином переїхала до орендованої квартири. В подальшому шлюб з ОСОБА_3 було розірвано, вирішено питання про стягнення аліментів на утримання дитини. Наразі у неї неприязні відносини з чоловіком. Наполягає на тому, що у разі визнання її такою, що втратила право користування квартирою позивачки, вона формально буде розділена із дитиною по реєстрації місця проживання. До укладання шлюбу була зареєстрована у матері в селі Щасливе Оріхівського району Запорізької області, але наразі вона з дитиною мешкає в місті Запоріжжі, зареєструватись з дитиною в іншому помешканні в місті Запоріжжі вона можливості немає. Просить в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.07.2013р., який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Щербиною В.С., реєстрований №609, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6211772 від 15.07.2013р., квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (арк.10-12).

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син позивачки), з 06.12.2013р. по теперішній час, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (колишня невістка позивачки), з 20.03.2017р. по теперішній час, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук позивачки), з 07.09.2017р. по теперішній час (арк.24).

Згідно з актом від 05.11.2020р., який складений головою правління ЖБК «Запоріжсталь-13» Лютіковою О.В., ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з вересня 2019 року (арк.13).

Відповідно до копії Договору оренди об`єкту нерухомості б/н від 09.09.2019р., ОСОБА_2 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_3 з 10.09.2019р. Строк дії договору оренди становить 2 роки та може бути продовжений (арк.42-43).

Згідно з рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 03.07.2020р., яке набрало законної сили 03.09.2020р., шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розірвано.

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що сторони від шлюбу мають малолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після припинення шлюбних відносин сторін проживає з матір`ю, сторони припинили подружні відносини з 09.09.2019 року, з цього часу однією родиною не мешкають (арк.14).

Відповідно до судового наказу ЄУН №337/2474/20, який виданий 24.06.2020р. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму, і не більше десяти прожиткових мінімумів, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.06.2020р. і до повноліття дитини (арк.35).

Постановою державного виконавця Хортицького ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного МРУ Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 16.07.2020р. за вказаним судовим наказом відкрито виконавче провадження ВП №62579459 (арк.37-38).

Відповідно до Розпорядження заступника голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району №528р від 04.11.2020р., визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.41).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що він є сином позивачки та колишнім чоловіком відповідачки. Він зареєстрований у спірній квартирі і до вересня 2019 року мешкав в цій квартирі разом з відповідачкою та малолітнім сином. У вересні 2019р. відповідачка зібрала усі свої речі, забрала сина та переїхала до іншого помешкання. Наразі шлюб з відповідачкою розірвано за її ініціативою, він сплачує на утримання сина аліменти та вимушений був звернутись до комісії з питань захисту прав дітей для визначення йому часу для зустрічі з сином, який мешкає з відповідачкою. Наполягає на тому, що ніяких перешкод у користуванні відповідачці спірним помешканням не чинив, дійсно між ними під час спільного проживання відбувались сварки і їх відносини погіршились, але він відповідачку не бив і не мав наміру припиняти шлюбні відносини та розлучатись, просив відповідачку подумати, але вона вирішила розлучитись, тому виїхала з квартири.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він товаришує з ОСОБА_3 та йому відомо про той факт, що у вересні 2019 року дружина ОСОБА_3 з дитиною переїхали до іншого помешкання, з цього часу в квартирі не мешкають.

Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституція України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду (ст. 47).

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина 1 статті 405 ЦК України.

За змістом зазначених норм права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивачки ОСОБА_1 через наступне.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При ухваленні рішення у даній справі суд враховує, що для визнання відповідачки ОСОБА_2 , яка є колишньою невісткою позивачки, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність у спірному помешканні без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Так, суд виходить з того, що відповідачка ОСОБА_2 самостійно вирішила не проживати в спірній квартирі з вересня 2019 року, тобто понад один рік в спірній квартирі не мешкає. При цьому відповідачка квартирою не цікавиться, за власним бажанням та волевиявленням постійно мешкає за іншою адресою, її особисті речі в квартирі відсутні, будь-яких перешкод з боку позивачки або інших осіб в користуванні спірною квартирою, зокрема, що позивачка або інші особи не впускали відповідачку до квартири і вона не мала вільного доступу до квартири, створювали умови які б унеможливлювали її проживання, судом не встановлено, тавідповідачкою ОСОБА_2 не надано належних та достатніх доказів на підтвердження поважності причини відсутності у спірному житловому приміщенні більше року. При цьому житлово-комунальні послуги відповідачкою не сплачуються, однак з реєстраційного обліку вона не знялася.

Крім того, суд враховує, що відповідачка не наводить жодних обставин та не надає доказів тому, що вона не втратила інтерес до спірної квартири, бажає там мешкати, але з поважних причин не може цього зробити. З вимогами про її вселення до квартири відповідачка не зверталась та будь-якої домовленості між сторонами щодо тривалості її непроживання не було.

Отже, за встановлених фактичних обставин суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, оскільки остання більше року у квартирі не проживає без поважних причин, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України, позивачка, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, оскільки ОСОБА_2 добровільно відмовилась від зняття з реєстрації.

При цьому, суд враховує, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Безпідставними є твердження відповідачки ОСОБА_2 про порушення прав малолітнього сина ОСОБА_4 , оскільки право користування спірною квартирою дитина не втрачає.

В той же час судом враховується, що у відповідності до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Місце проживання дитини за місцем реєстрації не є безумовним, якщо встановлено інше постійне місце проживання дитини з одним з батьків.

Сторонами визнається та не спростовується, що фактичним місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є місце проживання його матері - відповідачки ОСОБА_2 .

При цьому суд враховує, що реєстрація місця проживання малолітнього ОСОБА_4 залишається за зареєстрованим місцем проживання свого батька - ОСОБА_3 , а саме у спірній квартирі. Однак, вказаний факт жодним чином не встановлює, що місце проживання малолітньої дитини визначено з батьком. Реєстрація місця проживання за однією адресою не перешкоджає проживанню дитини за іншою адресою разом із матір`ю.

Суд дійшов висновку, що з огляду на встановлені обставини, права дитини не будуть порушені у разі визнання його матері такою, що втратила право користування житловим приміщенням в якому зареєстрована дитина, оскільки дитина є малолітньою, місце її проживання визначають батьки, на даний час вона фактично проживає з матір`ю за іншою адресою та не користуються квартирою позивачки, але остання не ставить питання про позбавлення дитини права користування помешканням.

На підставі викладеного та за встановлених судом обставин цієї справи, суд вважає, що право власності та користування позивачки на житлове приміщення (квартиру) підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, в зв`язку з чим позов слід задовольнити.

Повний текст рішення складено 22.02.2021р.

Керуючись ст.41, 47 Конституції України, ст.7, 64, 150, 156, 162 ЖК УРСР, ст.9, 317, 319, 383, 391, 401, 402, 405 ЦК України, ст.2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Сидорова