Справа № 611/595/21
Провадження № 2/611/177/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Барвінківський районний суд Харківської області в складі :

головуючого - судді Коптєва Ю.А.,

за участю секретаря - Ведмідь І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Барвінкове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В обґрунтування заяви вказав, що більше п`яти років проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 в с. Нова Миколаївка Барвінківського району Харківської області, вели спільне господарство, мали сумісний бюджет, були пов`язані спільним побутом. Як вказує позивач, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. За життя померлий ОСОБА_2 заповіт не склав, проте фактично спадщину від померлого ОСОБА_2 прийняв позивач, як спадкоємець за законом четвертої черги, так як більше п`яти років по день смерті останнього, проживав разом з ним однією сім`єю на час відкриття спадщини.

Приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай).

Позивач, посилаючись на те, що іншим шляхом отримати правовстановлюючий документ на земельну частку (пай), а також оформити спадщину не має можливості, просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2021 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2021 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягала.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Надав відзив на позовну заяву. Проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та спливом позовної давності.

Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданого 03 травня 2005 року Новомиколаївською сільською радою Барвінківського району Харківської області (а.с.11).

З листа заступника начальника Відділу №3 Управління в Ізюмському районі Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області від 12 серпня 2021 року, вбачається, що ОСОБА_2 видано сертифікат на земельну частку (пай), серії ХР №0060368, зареєстрованого 11 листопада 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №465 (а. с.14).

З довідки №395, виданої 24 січня 2019 року Новомиколаївською сільською радою Барвінківського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживав разом з ОСОБА_2 більше п`яти років по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , вели спільне господарство та похоронив його (а.с.13).

Приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом земельну частку (пай) позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю (а. с. 12).

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

За змістом ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як зазначено у ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, особа, яка проживала разом із спадкодавцем на час його смерті без місця реєстрації має право у судовому порядку встановити факт постійного проживання із спадкодавцем на момент його смерті.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Пленуму Верховного Суду України від 21.02.2018 року по цивільній справі №317/2329/15-ц та від 28.02.2018 року по цивільній справі №633/344/16-ц.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

Крім цього, пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року №7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц.

Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають: громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Як передбачено ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

Згідно зі ст. 1268 ЦК України, прийнята спадщина визначається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини.

У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків.

За змістом ст.ст.77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні досліджено письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з яких вбачається, що з березня 2000 року ОСОБА_1 проживав разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 був вже людиною похилого віку, часто хворів, утримувати самостійно великий будинок з господарством не мав фізичної змоги, пенсії також на самостійне проживання йому не вистачало. У зв`язку з цими обставинами ОСОБА_1 переїхав постійно проживати до ОСОБА_2 у його будинок. ОСОБА_1 працював не офіційно, влітку, на сезонних польових роботах, взимку також мав заробітки. Офіційно працевлаштуватися на постійну роботу у селі не мав можливості. За місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_2 не проживав, будинок не утримував. Свідки вказали, що позивач та ОСОБА_2 з березня 2000 року по день смерті останнього проживали однією сім`єю, за спільні кошти купували продукти харчування, все необхідне для утримання будинку та його ремонту, а також разом витрачали гроші на опалення будинку, сплачували рахунки за користування електроенергією. Крім того, ОСОБА_1 утримував город, тримав птицю, якому, в міру своїх можливостей, допомагав ОСОБА_2 . Бюджет вони також мали спільний.

Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідки є односельцями ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_2 , у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України визначається як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, проте, законодавець не уточнює, за захистом якого саме права особа може звернутися: порушеного, оспореного або/та невизнаного.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, де чітко вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто позовна давність може застосовуватися лише відносно прав, що були порушені.

Варто відмітити, що про порушення свого права позивач дізнався 19 лютого 2020 року, після надання приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області постанови про відмову в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом №113/02-14.

Крім того, нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Заява про застосування позовної давності може бути заявлена як у письмовій формі так і у усній. У запереченнях на позов чи зустрічному позові можливо викладати вичерпний зміст заяви про застосування строку позовної давності з відповідною прохальною частиною (у тому числі по тексту), а не лише здійснити загальне посилання на норми ст. 267 ЦК України чи посилання на сплив позовної давності (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-12359св15 від 16.09.2015 року).

Позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Тому, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року ухваленої у справі № 127цс14, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.328, 334, 379, 380, 386, 392, 1216- 1308 ЦК України, ст.ст.10, 11, 12, 13, 258, 259, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, - задовольнити повністю.

Встановити той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , номер і серія паспорта НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , проживав зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Новомиколаївка Барвінківського району Харківської області, не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , номер і серія паспорта НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом право на земельну частку (пай), розміром 5,75 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на підставі сертифікату на земельну частку (пай), серії ХР №0060368, зареєстрованого 11 листопада 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №465.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 29 листопада 2021 року.

Суддя Ю. А. Коптєв