Справа №489/633/19
Провадження №2/489/704/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Бодюл А.О.,

за участю: представниць позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , відповідачки - ОСОБА_3 , представниці відповідачки - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання онуки ОСОБА_3 , та її малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивував тим, у спірній квартирі з 06.09.2002 року зареєстрована його онука - відповідачка ОСОБА_9 , зі своїми малолітніми дітьми, яка в цьому житловому приміщенні не проживає понад шести місяців без поважних причин. Відповідачка ОСОБА_3 29.11.2002 року уклала шлюб з ОСОБА_10 , з цього часу за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, не підтримує сімейних стосунків з позивачем та іншими членами їхньої родини, в квартирі не з`являється, ніякої участі в утриманні та облаштуванні квартири не приймала та не приймає. Реєстрація місця проживання відповідачів у вказаній квартирі, яка дає правові підстави для користування нею, створює перешкоди для нього у користуванні та розпорядженні цим житлом, в тому числі: перешкоди для отримання житлових соціальних пільг на утримання квартири, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою, тощо.

Відповідно до ухвали суду від 19 лютого 2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі.

10 вересня 2019 року витребувано докази у ВК ММР.

Ухвалою суду від 28.08.2020 прийнято до провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення.

22 жовтня 2020 року ухвалою суду скасовано заочне рішення , справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

19 квітня 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Згідно довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради "Південь" житлово-експлуатаційної контори № 7 від 06.04.2017 року за вих. № 869, ОСОБА_11 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 30.07.1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 . Разом з нею на час смерті проживали та були зареєстровані: ОСОБА_5 , з 02.08.1991 року по теперішній час; ОСОБА_3 з 06.09.2002 року по теперішній час; ОСОБА_10 , з 2003 року по теперішній час; ОСОБА_12 з 2004 року по теперішній час; ОСОБА_7 з 2010 року по теперішній час.

Відповідно до довідки з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чкалова 215В" від 04.11.2019 року, ОСОБА_5 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на нього, оплату експлуатаційних витрат здійснює вчасно, заборгованості немає.

Згідно довідки виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 29.10.2019 року за вих. № 5831/02.02.01-40/14/19, у відділі обліку та розподілу житла виконавчого комітету Миколаївської міської ради відомості про видачу ОСОБА_5 , ордеру на квартиру АДРЕСА_1 , відсутні.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.01.2019 року квартира АДРЕСА_1 не зареєстрована.

Згідно відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Акту про не проживання від 23.01.2019 р., складеному сусідами позивача та посвідчений головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чкалова 215 В» за адресою: АДРЕСА_1, про те що відповідач ОСОБА_3 , та її малолітні діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за вказаною адресою не проживають з 2002 року.

Відповідно до Акту про не проживання від 08.08.2019 р., складеному сусідами позивача та посвідчений головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чкалова 215 В» за адресою: АДРЕСА_2 , про те що відповідач ОСОБА_3 , та її малолітні діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за вказаною адресою не проживають з грудня 2002 року.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні надала пояснення, що після реєстрації шлюбу, між нею та позивачем було досягнуто згоди про те, що вона тимчасово не буде проживати за місцем реєстрації та для більш комфортного проживання дітей, їм потрібно жити окремо. В квартирі не було умов для проживання, відсутня вода, опалення, туалет та інші зручності. У 2017 році її стосунки з позивачем погіршилися, вони припинили спілкуватися, позивач замінив замки та не повідомив її про це. У зв`язку з чим, вона з дітьми не змогла потрапити до квартири. Також, вона пояснила, що дійсно більше 20 років не проживає у спірній квартирі, ніяких витрат по її утриманню не несе, проживає з дітьми та чоловіком за адресою: АДРЕСА_3 .

Як вбачається з листа Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській обл. від 17.07.2020 за вих. № 11090/50/20-20, та рапорта ОП ВП Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Горюнова В. за адресою: АДРЕСА_3 дійсно проживають ОСОБА_10 , його дружина ОСОБА_3 та проживаючі разом з ними неповнолітні діти: ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

З письмових пояснень мешканців прилеглих територій ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 дійсно проживають ОСОБА_10 , його дружина ОСОБА_3 та їх діти.

З архівних копій рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 24.03.1989 № 82 «Про затвердження списку жильців на відселення під будівництво другої черги 144- квартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 »; від 06.09.1990 № 295-а «Про затвердження акту державної комісії з приймання до експлуатації 9 поверхового 72 квартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 »; архівного витягу з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 22.02.1991 № 59 «Про заселення житлових будинків, зокрема по АДРЕСА_4 » з відомостями про заселення ОСОБА_5 та членів його родини в квартиру АДРЕСА_1 , відомостей про відселення ОСОБА_5 та членів його родини відсутні.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні зазначила, що на протязі 20 років відповідачка не мешкає у спірній квартирі. З того часу, як ОСОБА_3 вийшла заміж, вона виїхала з квартири, речей її там не має, мешкає вона з дітьми та чоловіком за іншою адресою. Перешкод у проживанні ОСОБА_18 у спірній квартирі ніхто не чинив.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно вимог ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до положення ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства, свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном, його фактичний володілець має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду із позовом про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відтак, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує також, що відповідачка уклала шлюб і з того часу не підтримує сімейні стосунки з ним та іншими членами його родини, в квартирі не з`являється, ніякої участі в утриманні та облаштуванні квартири не приймала та не приймає.

При цьому сама відповідачка не заперечує факту не проживання у спірній квартирі більше 20 років, відсутності в квартирі її речей чи речей дітей та відсутності витрат на утримання квартири з її боку.

Вказане підтверджується дослідженими доказами, актами про не проживання, довідками з органів внутрішніх справ, поясненнями свідків та поясненнями самої відповідачки.

Відповідачка зазначає, що вона з позивачем мали доброзичливі стосунки та неодноразово приходили до спірної квартири. У 2017 році їх стосунки погіршилися, вони припинили спілкування, після чого позивач змінив замки на вхідних дверях, у зв`язку з чим вона не могла потрапити до спірної квартири.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником будинку перешкод відповідачці у користуванні жилим приміщенням.

Більш того, відповідачка жодним чином не довела створення їй перешкод у користуванні квартирою, не надала жодних належних та достатніх доказів на підтвердження таких фактів.

Щодо посилань відповідачки про те, що в матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, слід зазначити наступне.

Згідно відповіді Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району, вони не можуть дати висновок щодо розв`язання спору, оскільки ОСОБА_3 до них з відповідною заявою не зверталась, документів передбачених чинним законодавством не надала.

За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Таким чином, саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати.

З викладеного слідує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки на законодавчому рівні чітко закріплено, що місцем її проживання, є місце проживання її батьків, або одного з них.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року по справі № 206/3425/18.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16.

Відповідачка та її діти за зареєстрованим місцем свого проживання не проживали з грудня 2002 року, сторони не пов`язані спільним побутом, особисті речі вони там не зберігають, інтерес до вказаного житла не проявляють, між сторонами відсутня домовленість щодо збереження за відповідачкою чи її дітьми права користування житлом у разі їх відсутності за місцем реєстрації понад один рік. Тобто з спірним житлом відповідачка та її діти не мають будь-яких достатніх і триваючих зв`язків, а тільки реєстрацію, тому суд вважає, що зняття вказаних осіб з реєстрації жодним чином не порушить їх прав і інтересів.

Крім того, оскільки спірне житлове приміщення не є місцем проживання батьків малолітніх дітей і вони в цьому приміщенні не проживали з народження, суд вважає, що є підстави для висновку вважати їх такими, що втратили право користування спірною житловою площею. І таке рішення не буде суперечити законним інтересам дітей, оскільки інше рішення призвело б до залишення дітей проживати у житловому приміщенні зі сторонніми для них особами, тоді як їх батьки не мають права користуватися цим приміщенням.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та її малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_3 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, юридична адреса: м. Миколаїв, пр-т Богоявленський, 1

Суддя Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2021