Справа №265/1156/21
Провадження №2/265/710/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Копилової Л. В.,

за участю секретаря - Куксенко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Обгрунтовуючи подані позовні вимоги посилався на те, що 18 грудня 2019 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав останній позику в сумі 8 000 дол. США, а відповідачка зобов`язалась повернути йому зазначену суму боргу 01 червня 2020 року. Однак в обумовлений строк відповідачка не повернула йому грошові кошти та ухиляється від цього.

Просить суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу за договором позики від 18 грудня 2019 року в розмірі 8 000 дол. США, 3 % річних від несплаченої суми боргу в розмірі 165,69 дол. США (виходячи з його розрахунку 8 000х0,03%:365х252), а також судовий збір в сумі 2 291 грн. 20 коп.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою.

Обгрунтовуючи подану заяву посилалася на те, що її син - ОСОБА_3 був давно знайомий з позивачем. У грудні 2017 року до нього звернувся позивач з пропозицією здійснити ремонт, відбудувати та відновити його будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 . За усною домовленістю її син разом з іншими чоловіками приступили до виконання ремонту. Позивач винагороду за виконані роботи не платив, а в січні 2019 року повідомив про припинення будівельних робіт через відсутність у нього грошей. Однак 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 зателефонував її сину та став наполягати на завершенні ним будівельних робіт в його будинку, запитував про те, чи перебуває вона у місті та вимагав у неї написати розписку як гарантію в забезпечення зобов`язань сина по завершенню будівельних робіт в будинку ОСОБА_1 . У присутності її сина ОСОБА_1 відірвавши аркуш паперу зі свого блокноту надав його їй і почав диктувати зміст розписки. Дата повернення грошей 01 червня 2020 року визначалась, виходячи з дати закінчнення ремонтних робіт її сином. Однак ніяких грошей від ОСОБА_1 вона не отримувала, ні до, ні після написання розписки. Зазначене підтверджується аудіозаписом розмови, здійсненим під час написання розписки на мобільний телефон її сина. Посилається на те, що договір позики, яким є розписка від 18 грудня 2019 року є безгрошовим, так як реальної передачі грошей за ним не відбулося, укладення договору не відповідало її внутрішній волі та було здійснено під психічним тиском, справжня природа написаної нею розписки направлена на встановлення інших правовідносин, аніж ті, які передбчені договором позики. При написанні розписки було порушено процедуру її оформлення, оскільки чітко не зазначено зобов`язання щодо повернення позикодавцю з визначенням суми грошових коштів, відсутня будь-яка інформація, окрім прізвища, ім`я та по батькові, реквізитів сторін, які можуть їх ідентифікувати, реєстраційні номери обілкової картки платника податків, серія та номер паспорту, адреси реєстрації сторін. Зазначає, що в розписці не розбірливо вказано ім`я позичальника, що також не дає змогу встановити точно його особу. А враховуючи те, що у провадженні суду знаходяться ще справи за позовом ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за розписками до інших осіб, у неї наявні сумніви щодо того, що розписка від 18 грудня 2019 року надана позивачем, написана саме нею. Крім того, важливою умовою укладення договору є місце його укладення, однак у розписці таке місце не вказано.

Просить суд визнати недійсним договір позики, яким є розписка від 18 грудня 2019 року.

12 липня 2021 року ОСОБА_2 надала суду відзив на первісну позовну заяву, в якому заперечувала проти позовних вимог з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві та просила суд відмовити у задоволенні первісного позову.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено відкритий судовий розгляд справи.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року об`єднано первісний позов із зустрічним позовом в одне провадження до спільного розгляду.

Позивач ОСОБА_1 на розгляд справи до суду не з`явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність з участю його представника.

Представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Пред`явлені вимоги зустрічної позовної заяви не визнала та заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Щодо наданого відповідачкою аудіозапису вказувала на те, що цей запис не підтверджує обставин написання ОСОБА_2 розписки саме 18 грудня 2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовної заяви та просила суд відмовити в її задоволенні з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві.

Представник відповідача - ОСОБА_5 просила відмовити ОСОБА_1 у стягненні боргу з відповідачки. Подану зустрічну позовну заяву просила задовольнити з підстав, наведених у ній.

Свідок ОСОБА_3 пояснив суду, що він є сином відповідачки. З позивачем ОСОБА_1 вони знайомі вже досить тривалий час. Не маючи постійної роботи він займався проведенням ремонтів у жилих будинках. В 2017 році до нього звернувся ОСОБА_1 з пропозицією відбудувати та відновити його будинок, по АДРЕСА_1 . За усною домовленістю з ним він разом зі своїми напарниками почали виконання ремонту. Позивач гроші за виконані ними роботи не платив, а в січні 2019 року повідомив про припинення таких робіт в зв`язку з відсутністю нього грошей. 18 грудня 2019 року ОСОБА_1 зателефонував йому і наполягав на завершенні ним будівельних робіт. Запитав про те, чи перебуває його мати ОСОБА_6 у місті та вимагав від неї написати розписку як гарантію завершення ним будівельних робіт в будинку позивача. Пізніше його мати під тиском ОСОБА_1 в його присутності і написала оспорювану розписку. Однак фактично ніяких грошей вона від ОСОБА_1 не отримувала.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що проводив ремонті роботи разом з ОСОБА_3 в будинку позивача ОСОБА_1 . Зі слів ОСОБА_8 йому відомо, що його мати ОСОБА_2 гроші в борг у ОСОБА_1 не брала, однак під його тиском написала розписку про отримання нею від нього грошей в борг. ОСОБА_1 зробив це з метою прискорити виконання ОСОБА_2 ремонтних робіт.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що є онукою відповідачки ОСОБА_2 . Зі слів бабусі їй відомо про те, що остання писала розписку ОСОБА_1 про отримання в борг грошей. Вона зробила це під його примусом, ніяких грошей у нього не брала.

Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення первісної позовної заяви та відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що згідно розписки, наданої суду позивачем ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зайняла у ОСОБА_1 8 000 (вісім) тисяч доларів США.

Зобов`язується повернути 01.06.2020 року.

Гроші отримала в повному обсязі. 18.12.2019 рік. Підпис. ОСОБА_2 (а.с.7).

Факт написання даної розписки відповідачкою не оспорювався.

Надаючи оцінку вказаній розписці, суд виходить із наступних положень законодавства.

Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже за діючими положеннями законодавства умови про предмет договору в будь-якому випадку є істотною умовою, без якої неможливо встановити суть зобов`язання.

Частиною 2 ст. 640 ЦК України врегульовано момент укладення договору, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

В правовій доктрині залежно від моменту виникнення прав і обов`язків у сторін договору розрізняють два види договорів: консенсуальні і реальні.

Консенсуальні договори це договори, які вважаються укладеними з моменту досягнення угоди зі всіх істотних умов у формі, необхідній за законом.

Реальними визнаються договори, в яких для виникнення прав і обов`язків недостатньо угоди, а необхідна ще й передача речі (речей).

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведені норми статті 1046 ЦК України розкривають поняття такого окремого виду цивільного зобов`язання як позика, встановлюючи його зміст та момент укладення договору.

З аналізу даної норми вбачається, що предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які передаються однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) з обов`язковим поверненням суми позики. При цьому для укладення договору позики обов`язковим є передання грошей позичальникові, тобто даний вид договору є реальним.

Після передання грошей договір вважається укладеним та у сторін виникають взаємні права та обов`язки, зокрема у позичальника виникає обов`язок повернути всю суму коштів.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова розписка позичальника сама по собі є письмовою угодою та документальним підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики.

З дослідженого змісту розписки, виданої та підписаної ОСОБА_2 вбачається, що в момент її видачі вона взяла в ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 8 000 (вісім) тисяч доларів США.

Викладена конструкція тексту розписки свідчить про її реальність, тобто вже на момент її написання відповідачкою були отримані грошові кошти, а отже договір вважається укладеним, а у позичальника виникли обов`язки з повернення тієї ж суми коштів.

Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме - грошові кошти в сумі 8 000 дол. США., факт передачі яких чітко викладений у розписці. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок зроблений Верховним судом під час розгляду справи №707/2606/16-ц в постанові від 31 жовтня 2018 року.

З урахуванням вказаних положень суд приходить до висновку, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 8 000 дол.США, який за своїми правовими ознаками є реальною, односторонньою, оплатною угодою, на підтвердження якої відповідачкою була надана власноруч написана розписка, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальникові.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Однак, як встановлено судом, на момент розгляду справи гроші отримані ОСОБА_2 у ОСОБА_1 за вищевказаною розпискою йому не повернені.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання.

Положення ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст.1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю.

Відповідно до ч.1 вказаної статті ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 обґрунтовуючи безгрошовість оспорюваної позики, посилалась на покази свідків, які в ході допиту зазначали, що ОСОБА_2 під примусом написала розписку ОСОБА_1 18 грудня 2019 року про отримання у борг грошових коштів від нього, однак в дійсності гроші від нього не отримувала.

Відповідно до ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений чу письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Отже, лише показами свідків не може бути підтверджено факту безгрошовості договору позики, а тому такі покази не можуть бути належним і допустимим доказом на підтвердження безгрошовості укладеного 18 грудня 2019 року договору позики.

Відповідно до ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК України) судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.

Однак, фактів вчинення будь - якого насильства з боку ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_2 при написанні нею розписки 18 грудня 2019 рок судом не встановлено.

В ході судового розгляду справи по суті, безпосередньо в судовому засіданні, було досліджено звукозапис, наданий ОСОБА_2 на підтвердження зустрічних позовних вимог.

Разом з тим, суд критично ставиться до вказаного звукозапису, оскільки він не підтверджує та не спростовує обставин на які посилаються сторони, відсутня інформація щодо джерел його походження, а з його змісту неможливо встановити суті розмови та належність голосів саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також, суд враховує, що ОСОБА_2 порушено питання недійсності досліджуваного правочину лише після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Доводи відповідачки ОСОБА_2 про безгрошовість договору позики через відсутність у розписці всіх реквізитів сторін та місця укладення договору не впливають на висновки суду, так як такі не є істотними умовами договору.

Таким чином, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання ОСОБА_2 на те, що факт передачі грошових коштів за договором позики у сумі 8 000 дол. США відсутній, а розписка була написана нею під впливом погроз з боку позивача.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку про недоведеність вимог зустрічного позову ОСОБА_2 та відсутність підстав для визнання договору позики недійсним, а тому дані вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням зазначеного, вимоги первісного позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основної суми боргу за договором позики від 18 грудня 2019 року в розмірі 8 000 дол. США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, суд враховуючи вимоги ст.625 ЦК України приходить до висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від несплаченої суми боргу в розмірі 165,69 дол. США (виходячи з його розрахунку 8 000х0,03%:365х252).

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову, а вимоги первісного позову підлягають задоволенню, судові витрати по справі покладаються на відповідачку ОСОБА_2 .

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2 291 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст.11,16,202,207,509,625-628,640,1046,1049,1050 ЦК України, ст.ст.76,81,141, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 18 грудня 2019 року в розмірі8 000 дол. США, а також 3 % річних від несплаченої суми боргу в розмірі 165,69 дол. США, а всього 8 165,69 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 291 (дві тисячі двісті дев`яносто одна) гривня 20 коп.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне рішення складено 17 грудня 2021 року.

Суддя _____________________ Л.В.Копилова