Справа № 348/2111/18
Провадження № 22-ц/4808/1686/21
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р.П.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.

секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Надвірнянського районного суду від 04 жовтня 2021 року, в складі судді Грещука Р.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення авансу,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про повернення авансу.

Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_3 згідно розписки отримала від ОСОБА_1 завдаток за земельну ділянку, яку вона зобов`язувалась продати останньому після оформлення належних документів.

Однак, у зв`язку з тим, що дана земельна ділянка не перебувала у власності ОСОБА_3 , а була комунальною власністю, ОСОБА_1 просив повернути суму авансу за розписками, а саме 56 320 дол США.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 04 жовтня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення авансу закрито на підставі п.1 ч.1. ст.255 ЦПК України в зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснено позивачу що даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

На дану ухвалу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд необґрунтовано закрив провадження в справі та не в повній мірі з`ясував усі фактичні обставини справи.

Відповідачем по справі є фізична особа ОСОБА_3 і спори за її участі, на думку апелянта, повинні розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Апелянт зазначив, що відповідач ОСОБА_3 в якості авансу отримала кошти на загальну суму 56 320 доларів США за договором купівлі-продажу земельної ділянки, що підтверджується особистим підписом останньої у розписках про отримання грошових коштів.

Умову розписки від 26.08.2007 року відповідач не виконала, а саме не уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з позивачем і кошти надані в якості авансу не повернула.

Зазначив, що спірні правовідносини належать до юрисдикції місцевого суду, оскільки набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Цивільні права та обов`язки фізичної особи, зокрема право власності на майно набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

На думку представника апелянта, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Вказаних обставин суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, тому представник апелянта просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначила, що відносини між нею та позивачем по справі виникли в результаті господарської діяльності як суб`єктів підприємницької діяльності з метою досягнення спільної господарської мети будівництва приміщення торгівельно-офісного комплексу на підставі договору про спільну діяльність від 26.08.2007 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 як суб`єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, на думку відповідачки, провадження в даній справі не відноситься до юрисдикції Надвірнянського районного суду, як суду загальної юрисдикції, а тому судом правомірно закрито провадження у справі.

У судовому засіданні апеляційного суду (у режимі відеоконференцзв`язку) представник апелянта ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечив вимоги апеляційної скарги, посилаючись на їх необгрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі, суд першої інстанції виходив із того, що як за суб`єктивним складом, так і виходячи зі змісту спірних правовідносин, між сторонами виник спір щодо невиконання зобов`язань за договором про спільну діяльність від 26.08.2007 року між суб`єктами господарювання, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Встановлено, що 08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про повернення авансу.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що ОСОБА_3 , згідно розписки від 26 серпня 2007 року, в якості авансу, отримала від нього кошти на загальну суму 56 320 доларів США за земельну ділянку, площею 250 м кв, яка знаходиться за адресою м. Надвірна вулиця Мазепи та Чорновола, яку після оформлення належних документів вона зобов`язалася йому продати.

Розпискою передбачено графік викупу земельної ділянки, згідно якого: 20000 у.о. після отриманні всіх дозвільних документів на початок будівництва і з початку будівництва; 45 у.о. після будівництва готової споруди 12% і реєстрації в БТІ.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що згідно договору оренди земельної ділянки від 11 лютого 2003 року, укладеного між Надвірнянською міською радою та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 , останній передано в оренду земельну ділянку площею 0,0072 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , цільове використання якої для будівництва та обслуговування магазину з офісом, терміном на 25 років.

Встановлено також, що 26 серпня 2007 року, в день написання ОСОБА_3 розписки про отримання від ОСОБА_1 10 тисяч у.о., між СПД ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_1 укладено договір про спільну діяльність для досягнення спільної господарської мети - будівництва приміщення торгівельно-офісного комплексу, що буде розміщено за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 4.1. даного договору відповідач взяла на себе зобов`язання укласти договір оренди усієї необхідної для будівництва земельної ділянки, а також надати будівельній організації земельну ділянку що знаходиться у неї (у власності чи оренді) відповідно до договору.

Четвертого лютого 2009 року між Надвірнянською міською радою та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 , укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого міська рада передала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0178 га , яка знаходиться в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування магазину з офісом.

17 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництва приміщення магазину з офісом, розташованого за адресою АДРЕСА_2 яке знаходиться на земельних ділянках площею 0,0178 га та площею 0,0072 га, наданих ОСОБА_5 в оренду.

15 лютого 2018 року на підставі угод між Надвірнянською міською радою та ФОП ОСОБА_3 - розірвано Договір оренди землі від 11.02.2003 року та Договір оренди землі від 04.02.2009 року.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України. За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що як за суб`єктивним складом, так і виходячи зі змісту спірних правовідносин, між сторонами виник спір щодо невиконання зобов`язань за договором про спільну діяльність від 26.08.2007 року між суб`єктами господарювання, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Судом встановлено, що 26 серпня 2007 року між СПД ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_1 укладено договір про спільну діяльність для досягнення спільної господарської мети - будівництва приміщення торгівельно-офісного комплексу, що буде розміщено за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами цього договору відповідачка ОСОБА_5 зобов`язана укласти договір оренди усієї необхідної для будівництва земельної ділянки на розі АДРЕСА_1 . В цей же день ОСОБА_5 надала ОСОБА_1 розписку про отримання завдатку у розмірі 10 000 у.о. від суми 75 000 у.о. за земельну ділянку площею 250 м кв, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та взяла на себе зобов`язання продати цю земельну ділянку після оформлення належних документів. При цьому, графік подальшого викупу земельної ділянки визначено в залежності від виконання умов договору про спільну діяльність.

Отже, як за суб`єктним складом, так і виходячи зі змісту спірних правовідносин, спір між сторонами є спором двох суб`єктів господарювання щодо здійснення господарської діяльності, а отже підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року, справа № 492/1519/15-ц (провадження № 14-558 цс 19).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначений спір відповідно до положень ч.1 п.1 ст. 255 ЦПК України не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірні правовідносини належать до юрисдикції місцевого суду, оскільки набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи не заслуговують на увагу, оскільки у даних правовідносинах сторони виступають не як фізичні особи, а як суб`єкти підприємницької діяльності, а відтак такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на встановлене, доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на правильність постановленої судом ухвали і, з огляду на вимоги ст. 375 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для її скасування, тому підлягають відхиленню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Надвірнянського районного суду від 04 жовтня 2021 року без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк