П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року місто Маріуполь

справа № 242/3101/20

провадження № 22-ц/804/487/21

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Попової С.А.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області у складі судді Владимирської І.М. від 18 листопада 2020 року, повний текст рішення складено 23 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

22 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та повернення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 27 січня 2020 року позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_2.

У цей же день позивач передав частину документів для вивчення і подальшого залучення в якості доказів.

Після попереднього ознайомлення з наявними документами сторони дійшли згоди, що документи, які будуть потрібні для складання позовної заяви, у подальшому будуть передаватися через співробітника туристичного агентства, в офісі якого працює відповідач.

28 січня 2020 року позивач здійснив переказ грошових коштів у розмірі 2 500,00 грн (50% від суми гонорару за надання правової допомоги за умовами підписаного договору) на карту Приватбанку, власником якої є відповідач.

21 лютого 2020 року позивач передав через посередника відсутні для складання позовної заяви документи за вказівкою відповідача, отриманою раніше.

15 липня 2020 року позивач змушений в односторонньому порядку розірвати Договір про надання правової допомоги, укладений з відповідачем 27 січня 2020 року, з огляду на неодноразове порушення відповідачем положень Договору, а саме неврахування пропозицій позивача щодо проекту позовної заяви.

З урахуванням уточнених вимог, просив суд визнати договір про надання правової допомоги , укладений 27 січня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , недійсним та зобов`язати відповідача повернути кошти у розмірі 2 500,00 грн, які були перераховані йому 28 січня 2020 року у якості оплати за виконання умов Договору про надання правової допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та повернення коштів відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що фактично позивач оспорює не сам договір про надання правової допомоги з приводу додержання в момент вчинення правочину сторонами вимог законодавства, а дії адвоката з приводу належного надання правової допомоги за укладеним договором. При цьому, позивач не зазначив, які вимоги закону не було дотримано сторонами під час укладання оспорюваного договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

27 листопада 2021 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що в тексті спірного договору про надання правової допомоги відсутня інформація щодо місця та часу його складання, що ставить під сумнів законність цього документа. Внаслідок дій відповідача, який проігнорував його вказівки при складанні позовної заяви, розмір його пенсії на 43% нижче, ніж передбачено Постановою Шостого Апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року, хоча відповідач повинен був діяти виключно в інтересах клієнта.

Доводи інших учасників справи

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не скористався, що не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 грудня 2020 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Гаврилова Г.Л., Зайцева С.А.

Ухвалою апеляційного суду від 30 грудня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без руху, заявнику запропоновано надати апеляційну скаргу, складену відповідно до вимог ст. 356 ЦПК України та сплатити судовий збір у сумі 1 261 грн 20 коп.

Ухвалою апеляційного суду від 14 січня 2021 року у справі відкрито апеляційне провадження.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 25 січня 2021 року визначено склад суду: Пономарьова О.М. (доповідач), Зайцева С.А., Попова С.А.

Ухвалою апеляційного суду від 25 січня 2021 року справа призначена до судового розгляду апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

27 січня 2020 року, як зазначив позивач, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про надання юридичних послуг (а.с. 4), що сторонами не оспорюється.

Предметом вказаного договору є надання юридичних послуг з питань перерахунку пенсії у Пенсійному фонді України та адміністративних судах України.

За умовами договору про надання правової допомоги адвокат ОСОБА_2., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 27 лютого 2008 року, виданого Донецькою КДК №38, зобов`язався надати послуги у відповідності з вимогами клієнта, у рамках діючого законодавства. Адвокат має право відступити від цих вказівок, якщо за умовами обставин справи це необхідно в інтересах клієнта. (п. 2.1. Договору)

Клієнт, у свою чергу, зобов`язався зокрема надати адвокату всі необхідні документи, сплатити розмір винагороди у визначений договором строк. (п. 2.2. Договору)

Сторонами узгоджено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом одного року, а в частині фінансових зобов`язань - до фактичного виконання цих зобов`язань або до набранням рішенням законної сили.

Спірним договором сторони обумовили предмет договору, права та обов`язки сторін, порядок вирішення спорів та строк дії договору.

Відповідно до роздруківки від 28 січня 2020 року відповідач через Веб-банкінг отримав на картковий рахунок 2 500 грн (а.с.7)

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зі змісту визначення правочину можна виділити такі основні його ознаки: 1) правочин є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки; 2) правочин - це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних учинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів; 3) правочин породжує правовий наслідок (наприклад, бажання спадкодавця заповісти своє майно визначеному суб`єкту зумовлює виникнення для останнього цивільних прав та обов`язків); 4) правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права; 5) правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Основними ознаками договору є: - договором є домовленість, тобто для його існування повинен бути компроміс, волевиявлення учасників, яке збігається; - для договору повинна бути домовленість двох чи більше осіб, що означає, що з волевиявлення лише однієї сторони не може виникнути договір; договір повинен бути спрямований на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, що свідчить про його правову природу юридичного факту .

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

Статтею 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено форма та зміст договору про надання правової допомоги.

Отже, договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках:

1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди);

2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики

Тобто, за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (частина п`ята статті 626 ЦК України).

Отже, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину.

За змістом ч. ч. 2-3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У даній справі сторони уклали письмовий договір про надання юридичних послуг (правової допомоги), у якому визначили умови та строки дії договору.

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначав, що він був вимушений розірвати вказаний договір через невиконання адвокатом його вказівок з приводу включення необхідного відповідача у проект позовної заяви щодо перерахунку пенсії за вислугу років, а також включення визначеної ним постанови адміністративного суду, що на його думку істотно впливає на розмір пенсії.

Проте позивачем не зазначено, які вимоги закону не було дотримано сторонами під час вчинення правочину.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність в договорі дати та місця укладання не може свідчити про його недійсність, оскільки самі сторони не оспорюють, що такий договір був укладений 27 січня 2020 року, про що і сам позивач зазначив в позовній заяві.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач фактично оспорює не договір про надання правової допомоги з приводу додержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а дії адвоката з приводу належного надання правової допомоги за укладеним договором.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не наведено підстав недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, та яким чином узгоджені сторонами умови дійсно порушують права позивача, що свідчить про те, що оспорюваниий договір про надання правової допомоги є дійсними в силу ст. 203 ЦК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки сторонами обумовлено предмет договору, умови, права та обов`язки сторін, порядок вирішення спору та строк дії договору. Договір підписано сторонами, його зміст не суперечить вимогам ЦК України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», особи, які вчинили правочин, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом, та правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено порядок припинення, розірвання договору про надання правової допомоги, згідно із якою дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Таким чином, висновок суду, що наведені позивачем у позовній заяви обґрунтування позову є підставою для вирішення питання щодо припинення або розірвання договору про надання правової допомоги є правильним та відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору про надання правової допомоги, який укладений 27 січня 2020 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та про зобов`язання відповідача повернути кошти у розмірі 2 500,00 грн, які були перераховані йому 28 січня 2020 року у якості оплати за виконання умов Договору, оскільки ця вимога є похідною від позовної вимоги про визнання договору про надання правової допомоги, недійсним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду суду апеляційної інстанції не надано.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 18 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

С.А. Попова