УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 542/1598/21

Провадження № 2-з/542/36/21

16 грудня 2021 року суддя Новосанжарського районного суду Полтавської області Кашуба М.І., за участі секретаря судового засідання Нестеренко О.В. розглянувши у письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в :

18 жовтня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині.

15 грудня 2021 ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1986 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Свою заяву про забезпечення позову заявниця обґрунтовує тим, що відповідач має можливість у будь-який момент здійснити відчуження спірного житлового будинку, що ускладнить реалізацію нею права на обов`язкову частку у спадщині.

Зазначила, що підстави для зустрічного забезпечення відсутні.

Суд, дослідивши надані заявником матеріали, приходить до такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", заходи забезпечення позову застосовуються, якщо існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; вжиття заходів забезпечення повинно бути доцільним.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як слідує із заяви про забезпечення позову, заявниця ОСОБА_1 обґрунтовує її тим, що відповідач має можливість у будь-який момент здійснити відчуження спірного майна, що ускладнить реалізацію нею права на обов`язкову частку у спадщині.

Надаючи оцінку такому обгрунтуванню заяви про забезпечення позову суд виходить з наступного.

Так, на переконання суду, заява про забезпечення позову містить лише формальні посилання на необхідність вжиття заходів забезпечення позову без зазначення конкретних доводів на підтвердження обставин щодо намірів відповідача здійснити відчуження житлового будинку та щодо наявності підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Заявниця зазначає факти, які не підтверджуються доказами, зокрема, матеріалами заяви не підтверджено той факт, що відповідач має намір відчужити житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість, предмет позову містить вимогу про визнання за позивачкою права власності на 1/4 частину житлового будинку та господарських будівель. При цьому, ціна позову, визначена позивачем, складає 25316,00 грн.

Водночас, прохальна частина заяви про забезпечення позову містить вимогу про накладення арешту на весь житловий будинок з господарськими спорудами. Водночас, заявницею не наведено будь-яких мотивів накладення арешту на будинок, з огляду на обсяг позовних вимог.

При цьому, статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, в заяві про забезпечення позову, заявниця також вказала, що підстави для зустрічного забезпечення відсутні.

Разом з тим, заявниця, вказуючи в заяві про відсутність підстав для зустрічного забезпечення позову, жодним чином це не обгрунтувала.

При цьому, згідно п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява повинна містити пропозиції щодо зустрічного забезпечення, яке є гарантією захисту прав та інтересів відповідача та має забезпечити відшкодування збитків відповідача, що можуть бути спричинені забезпеченням позову, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, оскільки підстави для застосування зустрічного забезпечення має вирішуватись судом, тоді як заявник має виконувати вимоги, передбачені п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, щодо зазначення необхідної інформації. У принципі 7 доповіді Асоціації міжнародного права Про забезпечувальні і запобіжні заходи в міжнародному цивільному процесі, ILA,1996) зазначається, що суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті застосування забезпечувальних заходів. Отже, на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, то зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично це є збереженням існуючого стану status-quo між сторонами до ухвалення кінцевого рішення суду.

Суд також зауважує, що захід забезпечення позову є хоча і тимчасовим, але суттєвим обмеженням прав певних осіб, яке застосовується наперед, до визнання особи, якої стосується захід забезпечення, відповідальною за порушення прав заявника та до встановлення судом дійсної наявності порушення права заявника. Тому захід забезпечення позову має бути найменш обтяжливим, і крім його співмірності має бути дійсно необхідним і таким, що є єдиною найбільш доцільною можливістю запобігти неможливості виконання рішення про задоволення позову.

Аналізуючи вищезазначені норми, можна зробити висновок, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Також, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Крім цього, суд, у відповідності до положень закону, що врегульовують спірні правовідносини, виходить із характеру та обсягу позовних вимог та доказів, наданих позивачкою на їх підтвердження, а також співставляє адекватність заходу забезпечення позову, про який просить заявниця відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці неодноразово наголошував на тому, що має існувати розумна пропорційність між застосованими засобами та переслідуваною метою, а будь-яке втручання у право мирно володіти своїм майном має забезпечувати «справедливий баланс», задовольняти вимогу законності та не бути свавільним.

Таким чином, вирішуючи питання необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, суд бере до уваги інтереси не тільки позивачки, а й відповідача, права якого можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та надає оцінку пропорційності такого втручання у право відповідача мирно володіти своїм майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та приходить до висновку, що обраний позивачкою вид забезпечення позову може призвести до невиправданого обмеження майнових прав відповідача та не є співмірним із заявленими позовними вимогами.

З урахуванням наведеного, суд, оцінивши обґрунтованість доводів заявниці щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, з огляду на необхідність забезпечення збалансованості інтересів сторін та співмірності заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, необхідності наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, узгоджуваністю засобу забезпечення позову із характером спору між сторонами та розміром позовних вимог, враховуючи необхідність запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів власника майна, приходить до висновку, що з фактичних обставин справи не випливає необхідність застосування такого заходу забезпечення позову.

Відтак, заява про забезпечення позову є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Частиною 7 статті 153 ЦПК України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до частини 11 статті 153 ЦПК України, ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 151-153, 260, 261 ЦПК України,

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Кашуба М.І.