КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/3458/20 Головуючий у І інстанції Марчук О.Л.
Провадження №22-ц/824/3285/2021 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 лютого 2021 рокуКиївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Ігнатченко Н.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, -

УСТАНОВИВ:

у липні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 23 серпня 2018 року в м. Васильків по вул. Софіївській, на перехресті нерівнознозначних доріг, відповідач ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21114» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем марки «TOYOTA HIGHLANDER» д.н.з. НОМЕР_2 , що належить позивачу відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , та яким керував ОСОБА_4 .

В результаті зіткнення автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2018 року, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно висновку Експертного товарознавчого дослідження № 04/12-19 від 06 грудня 2019 року про визначення матеріального збитку, розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER» д.н.з. НОМЕР_2 становить 57 751,29 грн.

З огляду на вказане та посилаючись на положення ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 57 751,29 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 17 790,40 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відсутність постанови про притягнення водія ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП, не спростовує вини останнього у заподіянні матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що висновком експерта № 12-1/37 від 20 вересня 2018 року встановлена невідповідність дій водія ОСОБА_2 правилам дорожнього руху, а тому відповідно до вимог статті 1188 ЦК України завдана ним шкода підлягає відшкодуванню в повному об`ємі.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено факт винності в діях ОСОБА_2 порушень Правил дорожнього руху, що стало причиною ДТП.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «TOYOTAHIGHLANDER» д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 90).

23 серпня 2018 року в м. Васильків по вул. Софіївській, на перехресті нерівнознозначних доріг, відбулася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями марки «ВАЗ 21114» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував відповідач ОСОБА_2 та «TOYOTA HIGHLANDER» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 .

Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована полісом АК9935439 в ПАТ «НАСК «ОРАНТА», ліміт відповідальності страховика за полісом складає - 100 000,00 грн.

Постановою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2018 року, яка набрала законної сили, закрито провадження у справі № 362/4764/18 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 49 - 51).

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вищевказаною постановою суду в справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_4 , встановлено відсутність в діях останнього, під час ДТП, порушень п. 16.12 ПДР України.

Однак, даною постановою не встановлено - дії кого з водіїв, під час дорожньо-транспортної пригоди не відповідали вимогам ПДР та знаходяться в причинному зв`язку з виникненнями даної ДТП.

Згідно висновку експертного дослідження № 12-1/37, складеного 20.09.2018 року судовим експертом Київського НДЕКЦ МВС Зінченком Григорієм Сергійовичем, в заданій дорожньо-транспортній ситуації, з технічної точки зору, в діях водія автомобіля «ВАЗ 21114», державний номерний знак НОМЕР_1 маються невідповідності вимогам п. 10.1. та п. 16.11. Правил дорожнього руху України.

В заданій дорожньо-транспортній ситуації, в діях водія автомобіля «TOYOTA HIGHLANDER», державний номерний знак НОМЕР_4 , невідповідностей вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору могли знаходитись в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоді, не вбачається.

В той же час у висновку експертного дослідження № 12-1/37, зазначено, що розрахунки щодо наявності у водія автомобіля TOYOTA HIGHLANDER», державний номерний знак НОМЕР_4 технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем «ВАЗ 21114», державний номерний знак НОМЕР_1 шляхом безпечного об`їзду, не проводились.

З огляду на викладене вина відповідача ОСОБА_2 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є не доведеною.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 винний у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди і саме з нього необхідно стягнути матеріальну шкоду.

Згідно положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини.

В даному випадку, при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою позивачем було надано докази на підтвердження завдання їй матеріальної шкоди.

Разом з тим, встановити протиправність поведінки відповідача та його вину за наявних у матеріалах справи доказів неможливо.

Так, відсутність судового рішення, яким би було встановлено вину ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, що призвело до ДТП, саме по собі не свідчить про відсутність такої вини.

Однак, з наданих до суду доказів зробити однозначний висновок про те, хто з учасників ДТП є винним, неможливо, а відтак і встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 , протиправність поведінки якого не встановлена, та шкодою, якої зазначала позивач внаслідок пошкодження її автомобіля, також не видається можливим.

Пунктом другим Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» установлено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, вказані норми законодавства дають підстави дійти висновку про те, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відшкодування шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника, а за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Так, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків і причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Встановлення факту відсутності доказів на підтвердження наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не позбавляє позивача обов`язку довести наявність неправомірності відповідних дій іншого учасника ДТП для встановлення причинно-наслідкового зв`язку.

Крім того, Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(далі - Закон № 1961 IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК Українипередбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961 IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-20780 св18).

На момент ДТП цивільно - правова відповідальність відповідача була застрахована третьою особою, однак вимог щодо стягнення з страховика розміру завданих збитків, позивач не заявляв.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач зверталась до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з вимогою виплати страхового відшкодування, що згідно вимог ст. 1194 ЦК України виключає відповідальність ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що вина ОСОБА_2 встановлена, що підтверджується висновком експертного авто технічного дослідження № 12-1/37 від 20 вересня 2018 року є необґрунтованими, оскільки відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», висновок експерта є доказом в цивільному процесі. Він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, а зводяться до їх переоцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року залишити без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає без змін рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, то підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу згідно ст.141 ЦПК України немає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Н.В. Ігнатченко