Постанова

Іменем України

18 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 757/63349/19-ц

провадження № 61-18960св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: Національний банк України, держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

представник Національного банку України - Кузьменко Юлія Сергіївна,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Волкової С. Я., від 10 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів:

Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І., від 26 листопада 2020 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Національного банку України, держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), про захист прав споживачів фінансових послуг.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є вкладником ПАТ «Дельта Банк» за відповідними договорами на загальну суму 1 225 099,84 грн

та 101 285,07 євро. Постановою Правління Національного банку України

від 02 березня 2015 року № 150 ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 березня 2015 року прийнято рішення № 51 про запровадження з 03 березня 2015 року по 02 червня 2015 року тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Дельта Банк», строк здійснення якої в подальшому продовжувався відповідними рішеннями виконавчої дирекції Фонду. Постановою Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02 жовтня 2015 року № 181 про початок процедури ліквідації ПАТ«Дельта Банк»та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням їй всіх повноважень ліквідатора

ПАТ«Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно, яка вподальшому продовжувалась, в останнє продовжено строк здійснення процедури ліквідації банку до 04 жовтня 2020 року включно. Позивач вказував, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб йому було виплачено 200 тис. грн, а його кредиторські вимоги було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, отже ним не отримано вклади (грошові кошти) на суму 1 225 099,84 грн та 101 285,07 євро. Вважав, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суперечить частині четвертій статті 41 Конституції України та призводить до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на мирне володіння майном. Посилається на те, що органами державної влади допущено ухвалення закону, норми якого є неконституційними, такими, що порушують його право власності, не відповідають основним принципам практики Європейського суду з прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку позивача, Україна як держава несе майнову відповідальність у повному обсязі перед громадянами за всі свої дії, що суперечать Конституції України, спричиняють збитки (прямі, побічні), моральну шкоду та призводять до позбавлення їх права власності. Наголошує на тому, що саме за рішенням органів державної влади України ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та у подальшому прийнято рішення про його ліквідацію. Втрату своїх заощаджень позивач безпосередньо пов`язував з бездіяльністю Національного банку України, який відповідно до Законів України «Про Національний банк України» та «Про банки і банківську діяльність» здійснює банківський нагляд.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку

та Національного банку України грошові кошти в розмірах 1 225 099, 84 грн, 101 285, 07 євро, та 100 тис. грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Суд першої інстанції зазначив, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» регламентовано чіткий порядок звернення кредиторів із вимогами про забезпечення відшкодування коштів за вкладами, зокрема, передбачено, що отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму здійснюється

у черговості, визначеній у статті 52 Закону. Районним судом було взято до уваги, що зазначені положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є чинними, Закон неконституційним визнано не було.Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що діями банківської установи, діями органу державної влади (Національного банку України) йому завдано моральних страждань.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що відсутні підстави вважати, що позивач втратив свій вклад та/або зазнав майнової шкоди (збитків), оскільки його вимоги включено до реєстру кредиторів четвертої черги, які не визнані погашеними. Права позивача на отримання грошових коштів як кредитора четвертої черги порушені не були. Позивач не позбавлений права повернути свої грошові кошти за договорами банківського вкладу в порядку черговості, що передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки він заявив свої кредиторські вимоги до ПАТ «Дельта Банк». Також суд апеляційної інстанції вважав, що у випадку, якщо після завершення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» сума вкладу не буде повернута в повному обсязі, ОСОБА_1 вправі пред`явити вимогу про відшкодування шкоди до власників істотної участі банку у порядку статті 1166 ЦК України та статті 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність». За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки позивач не довів неправомірності дій відповідачів, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та її доводи

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада

2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у зразковій справі

№ 822/524/18 та від 24 січня 2019 року у справі № 11-987сап18

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник вказує також на відсутність висновку Верховного Суду щодо

питання застосування норм права у подібних правовідносинах

(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних

у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку аргументам позивача щодо відповідності положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також принципу справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи. На думку заявника, поза увагою судів залишилось те, що право власності позивача на грошові кошти було порушено та залишилось незахищеним. Представник позивача наголошує на тому, що судами не було перевірено положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на відповідність Конституції України та не застосовано приписи статті 10 ЦПК України. Вказує, що

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року

у зразковій справі № 822/524/18 зазначено про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу Національний банк України просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обгрунтованість. Національний банк України зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться виключно до необхідності вирішення питання щодо відповідності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням Конституції України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є вкладником ПАТ «Дельта Банк» згідно з договорами:

№ 3939 від 04 грудня 2014 року; № 001-22500-23414 від 23 грудня 2014 року; № 4169 від 27 травня 2014 року; № 009-22509-050413 від 05 квітня 2013 року; № 003-22514-181114 від 18 листопада 2014 року;

№ 001-22000-020411 від 02 квітня 2011 року; № 003-22504-070511

від 07 травня 2011 року; № 005-22514-170714 від 17 липня 2014 року;

№ 005-22514-261114 від 26 листопада 2014 року, з вкладами на них на загальну суму 1 225 099,84 грн та 101 285,07 євро.

Постановою Правління Національного банку України від 02 березня

2015 року № 150 ПАТ«Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

02 березня 2015 року прийнято рішення № 51 про запровадження

з 03 березня 2015 року по 02 червня 2015 року тимчасової адміністрації та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

від 03 серпня 2015 року № 147 строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» продовжено до 02 жовтня 2015 року включно.

Постановою Правління Національного банку України від 02 жовтня

2015 року № 664 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 181 від 02 жовтня 2015 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк», розпочато процедуру ліквідації банку і призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням їй всіх повноважень ліквідатора ПАТ «Дельта Банк»

з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно, яка була продовжена до 04 жовтня 2019 року згідно з рішенням від 20 лютого

2017 року № 619, а згодом до 04 жовтня 2020 року.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1724 від 24 вересня 2020 року «Про деякі питання здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк», відповідно до якого строк управління майном (активами) АТ «Дельта Банк» та задоволення вимог його кредиторів подовжено на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів. Також рішенням продовжено визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів.

11 січня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення про затвердження реєстру кредиторських вимог ПАТ «Дельта Банк», про що розміщено відповідне оголошення на офіційному сайті Фонду.

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 було виплачено гарантоване державою відшкодування банківських вкладів фізичних осіб у розмірі 200 тис. грн.

Кредиторські вимоги ОСОБА_1 було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, які підлягають задоволенню в четверту чергу, на суму 3 555 992,38 грн та в сьому чергу - 9,61 грн.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У пунктах 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобож кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб-підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, мають задовольнятися у порядку черговості, встановленому статтею 52 Закону, після початку процедури ліквідації банку за рахунок коштів, одержаних у результаті його ліквідації та продажу майна (активів) (пункт 4 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури ліквідації унеможливлює виплату коштів за договором банківського вкладу в інший спосіб, аніж це передбачено положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відкликання Національним банком України банківської ліцензії ПАТ «Дельта Банк» та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора, визнаних в межах ліквідаційної процедури банку, але заявлених до стягнення в іншому порядку, не допускається, оскільки це має наслідком порушення рівності прав вкладників банку та порушує принципи виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Подібні за змістом висновки щодо застосування норм матеріального права викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня

2018 року у справі № 910/23398/16 і від 22 серпня 2018 року у справі

№ 559/1777/15-ц.

Критерії віднесення банку до категорії неплатоспроможних визначені статтею 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Основною причиною винесення Національним банком України постанови від 02 жовтня 2015 року про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних стало невжиття власником банку своєчасних та дієвих заходів для поліпшення фінансового стану банку та приведення діяльності у відповідність до вимог чинного законодавства України.

Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності, зокрема обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування завданої майнової шкоди закріплені в статті 1166 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

23 травня 2020 року набрав чинності Закон України № 590-ІХ, яким було доповнено частиною другою статтю 1173 ЦК України та визначено, що особливості відшкодування шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною сьомою статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено право особи на відшкодування шкоди у випадку визнання у судовому порядку протиправним індивідуального акту Національного банку України при здійсненні процедури ліквідації банку.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України є наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивач не довів протиправність дій відповідачів, внаслідок яких йому було завдано шкоди на суму неповернутих вкладів, внесених до

ПАТ «Дельта Банк». Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком, протиправної поведінки з боку Національного банку України, оскільки винесені ним постанови про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних, неплатоспроможних та про відкликання банківської ліцензії, відповідають положенням закону, є чинними та скасовані не були.

Розміщені позивачем на рахунках у ПАТ «Дельта Банк» як банківські вклади кошти (у загальному розмірі неповернутих вкладів на суму 3 556 001,99 грн) не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми у порядку, встановленому статтею 1173 ЦК України із відповідачів.

Вимоги ОСОБА_1 на суму 3 556 001,99 грн було включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк». Позивач не втратив право на ці кошти. Процедура ліквідації банку триває.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов`язань між банком та вкладником.

У частині четвертій статті 4 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин нормиматеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 02 липня 2019 року у справі № 910/5000/18, від 28 січня 2020 року у справі

№ 369/11928/17, від 15 травня 2019 року у справі № 757/72592/17,

від 07 травня 2020 року у справі № 757/62120/18-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 757/27124/19-ц.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судовими рішеннями у цій справі не було порушено майнових прав позивача, гарантованих зокрема статтею 41 Конституції України,

статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 321 ЦК України, а лише вказано на визначену законом процедуру відновлення порушених банком прав та безпідставність й недоведеність заявлених до держави, Національного банку України вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди. Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є пріоритетним щодо інших Законів України у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, у встановленому законом порядку неконституційними не визнавались.

Процедури й обмеження, передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», слід визнати такими, що переслідують легітимну мету та не становлять непропорційного втручання у права вкладника неплатоспроможного банку.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку, зокрема несуть цивільно-правову відповідальність за порушення вимог законодавства.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди позивача з порядком ліквідації банку, відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами (метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків)та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18 та

від 24 січня 2019 року у справі № 11-987сап18.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович