Справа № 442/3437/17 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/563/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретар Жукровська Х.І.,

з участю представника ДВС Фурдиги В.О., заінтересованої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2020 року, постановлену в складі головуючого судді Гарасимків Л.І., у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) за участю заінтересованих осіб ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Три дивани", -

В С Т А Н О В И Л А:

15.11.2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із скаргою, в якій просив зупинити дії з його виселення з нежитлового приміщення, загальною площею 167, 2 кв.м., які на даний час позначені в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ «5г» під літ 1, площею 167, 2 кв.м і в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ «5д» під літ 1, площею 4 кв.м., приміщення спільного користування площею 24, 6 кв.м., приміщення користування площею 0,394 кв.м., що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 та визнати неправомірними дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Коваль І.А. щодо вимоги виселитися ОСОБА_2 з вказаного нежитлового приміщення в строк до 20 листопада 2019 року.

Скаргу обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області знаходиться виконавчий лист №442/3437/17, виданий Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 26.06.2019 року про виселення ОСОБА_2 з нежитлового приміщення, що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 (ВП 59440311). Після відкриття виконавчого провадження, ним було повідомлено Дрогобицький міськрайонний відділ ДВС ГТУЮ у Львівській області про те, що ні він, ні його речі не знаходяться у вищевказаному приміщенні, яке належить Приватному підприємству «Три дивани» на праві приватної власності, а тому ним не створюється перешкод стягувачу у користуванні будь-яким нежитловим приміщенням.18 вересня 2019 року державний виконавець встановивши, що боржник і майно відсутні, постановила Постанову про закінчення виконавчого провадження. Проте, 15 листопада 2019 року він отримав вимогу державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Коваль І.А. про виконання виконавчого документа в строк до 20 листопада 2019 року. В іншому випадку буде проведено його примусове виконання о 10.00 год. 20 листопада 2019 року. Така вимога порушує його права та інтереси, оскільки за невиконання вимоги немайнового характеру передбачено накладення штрафних санкцій.

Оскаржуваною ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) за участю заінтересованих осіб ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Три дивани" відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою ОСОБА_2 оскаржив таку в апеляційному порядку.

Вважає таку незаконною та необґрунтованою, постановленою на неповно встановлених обставинах, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що після відкриття виконавчого провадження ним було повідомлено Дрогобицький МВДВС ГТУЮ у Львівській області про те, що ні він, ні його речей в приміщенні, яке належить ПП «Три дивани», немає. 17 липня 2019 року державним виконавцем Дрогобицького МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Коваль І.А. складено Акт про те, що у даному нежитловому приміщенні відсутнє майно боржника і сам боржник, що підтверджує те, що боржником фактично добровільно виконано судове рішення. 18 вересня 2019 року державний виконавець встановивши, що боржник і майно відсутні, постановила Постанову про закінчення виконавчого провадження. Проте, 15 листопада 2019 року він отримав вимогу державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Коваль І.А. про виконання виконавчого документа в строк до 20 листопада 2019 року. В іншому випадку буде проведено його примусове виконання о 10.00 год. 20 листопада 2019 року. Така вимога порушує його права та інтереси, оскільки за невиконання вимоги немайнового характеру передбачено накладення штрафних санкцій. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, та постановив незаконну ухвалу.

Просить ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2019 року скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити повністю та визнати неправомірними дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Коваль І.А. щодо вимоги ОСОБА_2 виселитися з нежитлового приміщення, загальною площею 167, 2 кв.м., які на даний час позначені в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ «5г» під літ 1, площею 167, 2 кв.м і в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ «5д» під літ 1, площею 4 кв.м., приміщення спільного користування площею 24, 6 кв.м., приміщення користування площею 0,394 кв.м., що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 , в строк до 20 листопада 2019 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також вимог та підстав скарги, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надаєо цінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом (ч. 1 ст. 19 Закону).

Згідно ч. 3 ст. 74 Закону, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця вчинені у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», в межах своїх службових повноважень, перевищень яких судом не встановлено, а тому підстав для визнання дій державного виконавця неправомірними не має.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок суду правильним та таким, що ґрунтується на вимогах закону.

З матеріалів справи вбачається, що у Дрогобицькому міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 59440311 з примусового виконання виконавчого листа № 442/3437/17, виданого 26.06.2019 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про виселення ОСОБА_2 з нежитлового приміщення загальною площею 167, 6 кв.м., які на даний час позначені в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ. «5г» під літ.1, площею 167, 2 кв.м. і в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ. «5д» під літ.1, площею 4 кв.м., приміщення спільного користування площею 24, 6 кв.м., приміщення загального користування площею 0,394 кв.м., що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 .

02.07.2019 року постановою державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Коваль І.А. відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа.

17.07.2019 року державним виконавцем, з метою перевірки виконання рішення суду здійснено вихід за адресою, яка вказана у виконавчому документі та встановлено, що у нежитловому приміщенні відсутні боржник та майно боржника, проте у такому здійснює підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_3 , про що складено відповідний акт.

18.07.2019 року державним виконавцем скеровано на адресу ФОП ОСОБА_3 вимогу щодо звільнення нежитлового приміщення загальною площею 167, 6 кв.м., які на даний час позначені в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ. «5г» під літ.1, площею 167, 2 кв.м. і в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ. «5д» під літ.1, площею 4 кв.м., приміщення спільного користування площею 24, 6 кв.м., приміщення загального користування площею 0, 394 кв.м., що знаходяться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 від особистого майна.

19.07.2019 року на адресу Відділу ДВС надійшла заява ФОП ОСОБА_3 про те, що він орендує приміщення площею 169, 9 кв.м. та 4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , яке належить Приватному підприємстві «Три дивани», а не приміщення площею 167,2 кв.м., площею 4 кв.м., площею 24,6 кв.м. та площею 0, 394 кв.м., які зазначені у вимозі державного виконавця від 18.07.2019 року. Повідомив, що ОСОБА_2 в орендованому приміщенні відсутній та підприємницькою діяльністю не займається.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 належить нежитлове приміщення загальною площею 167, 6 кв.м., яке знаходиться у АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приміщення «5г» та «5д», загальною площею 169, 9 кв.м. та 4 кв.м. відповідно, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 належить Приватному підприємству «Три дивани».

У зв`язку із розбіжністю в інформації, вказаній у виконавчому документі та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно площі та його власника, державний виконавець звернувся до суду із відповідною заявою про роз`яснення рішення суду.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.07.2019 року роз`яснено виконуване рішення суду: «необхідно виселити ОСОБА_2 з нежитлового приміщення загальною площею 167, 6 кв.м., які на даний час позначені в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ. «5г» під літ.1, площею 167, 2 кв.м. і в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ. «5д» під літ.1, площею 4 кв.м., приміщення спільного користування площею 24, 6 кв.м., приміщення загального користування площею 0,394 кв.м., що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 .

24.07.2019 року у відділ надійшла заява боржника про те, що останній вказаними нежитловими приміщеннями не користується та не має до них жодного відношення, відповідно не чинить жодних перешкод ОСОБА_4 , а також боржник повідомив, що не має можливості виконати рішення суду в частині: привести майно у попередній стан, оскільки не має жодного доступу до даного майна.

18.09.2019 року державним виконавцем, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Заступником начальника головного територіального управління юстиції у Львівській області з питань державної виконавчої служби - начальником Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Сало Ю.А. на виконання доручення в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Вишневського Ю.А. від 17.10.2019 року № Г-16786/20.4 щодо проведення перевірки матеріалів виконавчого провадження № 59440311, та при розгляді неодноразових звернень ОСОБА_1 щодо неправомірних дій працівників Дрогобицького МРВ ДВС ГТУЮ у Львівській області проведено перевірку вищевказаного виконавчого провадження. Встановлено, що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з порушенням ч. 8 ст. 66 Закону України «Про виконавчого провадження», а саме: про виконання рішення про виселення боржника державним виконавцем не складено відповідний акт. У зв`язку з цим, 29.10.2019 року винесено постанову № 59440311/П-7, якою дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Коваль І.А. визнано такими, що вчинені із порушенням вимог частини 8 ст. 66 та п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», начальнику Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Савчин Н.В. вжити заходів щодо усунення порушення законодавства, виявлених за наслідками перевірки матеріалів виконавчого провадження у строк до 04.11.2019 року.

На виконання вищевказаної постанови 04.11.2019 року начальником відділу Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Савчин Н.В. винесено постанову, якою скасовано вище зазначену постанову про закінчення виконавчого провадження.

13.11.2019 року державним виконавцем скеровано Гуку Я.З. та Соломчаку Я.П. вимогу виконати вищевказаний виконавчий документ в строк до 20.11.2019 року, повідомлено, що у випадку невиконання добровільно вимог вищевказаного виконавчого документа буде проведено його примусове виконання о 10.00 год. 20.11.2019 року.

Оскаржуючи дії державного виконавця, ОСОБА_2 посилався на те, що така вимога порушує його права та інтереси, оскільки ні його, ні його речей в приміщенні, з якого його виселяють немає.

Однак, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і колегія суддів, вважає такі доводи необґрунтованими.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконання.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин 1 - 5 статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про його виселення. У разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово.

Державний виконавець призначає день і час примусового виселення, про що письмово інформує боржника. Боржник вважається повідомленим про його примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового виселення, під час виконання рішення про виселення боржника не є перешкодою для його виселення.

Примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Примусове виселення здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимога державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Коваль І.А. від 13.11.2019 року про виконання виконавчого документа не порушує прав та законних інтересів боржника за виконавчим документом, оскільки передує та попереджає про примусове виконання судового рішення.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню зокрема у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи та подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та правильно вирішив, що скарга ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Коваль І.А. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, яке могло би стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали. Аргументи апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

У той же час, колегія суддів виходить з того, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18/рп/2012 від 13 грудня 2012 року); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року); відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (справа «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року); було б незрозуміло, якби стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року).

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, яке могло би стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали. Аргументи апелянта зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки така постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.