Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 295/12990/20

провадження № 61-14502св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Житомирської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», в інтересах якого діє адвокат Слостін Андрій Геннадійович на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 травня 2021 року в складі судді Єригіної І. М., та постанову Житомирського апеляційного суду від 26 липня 2021 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю«Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (далі - ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста») звернулося до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зняти відповідачів з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що 26 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір на суму 14000 дол. США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26 грудня 2007 між АКБ «Банк Форум» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 року з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 стягнуто солідарно на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у розмірі 122 327,01 грн.

26 березня 2019 року ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Веста» (в подальшому перейменована в ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста»), уклали договір відступлення прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором.

17 липня 2019 державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації» внесено запис № 32497867 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста».

Позивач вважає, що як власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 26 липня 2021 року, у задоволенні позовуТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що передана ОСОБА_6 в іпотеку квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 була придбана нею не за рахунок кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів із зазначеного житлового приміщення без надання їм іншого житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

До Верховного Суду у серпні 2021 року ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» подало касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження.

У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вийшли за межі позовних вимог і фактично досліджували обставини, які не мають значення для правильного вирішення справи.

Судами не враховано, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (зняття з реєстраційного обліку) та про виселення з житлового приміщення не є тотожними. При цьому питання про виселення відповідачів у цій справі не ставилось, але суди розглядали виключно питання можливості виселення відповідачів.

У даному випадку право власності на житлове приміщення перейшло до позивача, а отже припинила своє існування обставина, яка була підставою для отримання відповідачами права на користування житлом.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до Верховного Суду не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 грудня 2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно умов якого банк надав їй кредит у сумі 14 000 дол. США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26 грудня 2007 року між АКБ «Банк Форум» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 10 вересня 2014 у справі 286/2184/14-ц з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ «Банк Форум» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у розмірі 122327,01 грн.

26 березня 2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Веста» (в подальшому перейменована в ТОВ «Фінансова Компанія «Інвестохіллс Веста») укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним і іпотечним договорами.

17 липня 2019 державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації» внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 32497867 про реєстрацію права власності № 174715714 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста».

За адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1977 року народження, ОСОБА_2 , 1998 року народження, ОСОБА_3 , 2009 року народження.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право

на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Підсумовуючи наведене, у цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) дійшов висновку, що колишні власники та особи, що проживають у житлі, яке придбане за їхні кошти та передане в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень ст. 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла. При цьому Верховний Суд застосував принцип пропорційності та відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки установив, що передана ОСОБА_6 в іпотеку квартира, право власності на яку зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження, була придбана ОСОБА_6 не за рахунок кредитних коштів, а отже відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення та надання їм іншого постійного житла.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, оскільки у цій постанові надано тлумачення застосуванню правил виселення членів сім`ї власника житла, у тому числі і колишніх, відповідно до статті 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України за інших фактичних обставин справи (виселення членів сім`ї колишнього власника майна).

У справі, яка переглядається позивач звернувся до суду на підставі статті 391 ЦК України як власник майна з вимогою усунути перешкоди у користуванні ним. При цьому, під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідачів у належній йому квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі цієї норми права.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди вийшли за межі позовних вимог та вирішили питання щодо підстав для виселення відповідачів, які позивач не заявляв, та залишили поза увагою вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням (зняття з реєстраційного обліку), є необґрунтованими та не спростовують правильність висновків про відсутність підстав для задоволенні позову, оскільки у цій справі спір стосується саме усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном і саме у рамках таких вимог суди вирішили спір. При цьому, вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення їх права на житло та, відповідно, виселення їх.

Посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 не дають підстав вважати, що викладені у ній висновки щодо застосування норм матеріального права не враховані судами при вирішенні справи, що переглядається.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 26 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк