Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.12.2021 Справа №607/11247/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Позняка В.М.,

за участі секретаря судового засідання Свергун Т.В., представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання заповіту нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_6 , Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, просить визнати нікчемним заповіт посвідчений Державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. по реєстру за № 1-99 із реквізитами: місце складання «місто Тернопіль, Україна», дата складання «двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року», час «11 год. 35 хв.».

В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_7 . Після її смерті відкрилась спадщина. 22 серпня 2014 року ОСОБА_7 вчинила заповіт, який своє майно заповіла позивачу, ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 08 травня 2019 року позивач звернувся до Тернопільської державної нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, однак йому було відмовлено, оскільки ОСОБА_7 вчинила ще один заповіт на користь ОСОБА_6 . У заповіті, який посвідчений Державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. по реєстру за № 1-99 зазначається дата «двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого». Натомість, згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 56081340 від 08.05.2019 дата та час реєстрації заповіту за номером в реєстрі 1-99 вказана 26 лютого 2019 року 11 год. 11 хв., проте, на спірному заповіті вказано час підписана «11 год. 35 хв.». Таким чином, позивач вважає, що спірний заповіт не зареєстрований у Спадковому реєстрі, оскільки, з його змісту неможливо встановити дату його складання та співставити з даними Спадкового реєстру, де зазначено дату «26.02.2019 року», а час його складання зазначений у Спадковому реєстрі «11:11 год.» передує часу зазначеному у тексті оскаржуваного заповіту «11 год. 35.». Тому, слід вважати, що у спадковій справі після смерті ОСОБА_7 відсутній заповіт, який складений 26.02.2019 року 11 год. 11 хв. З цих підстав, просить суд позов задовольнити.

02 серпня 2021 року від представника відповідача Першої Тернопільської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та виключити Першу Тернопільську державну нотаріальну контору з числа відповідачів, визначивши останню третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог. Крім того, вказує, що 26 лютого 2019 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, посвідчено заповіт зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій державного нотаріуса Першої тернопільської державної нотаріальної контори за № 1-99 від 26 лютого 2019 року, відомості про який внесено до Спадкового реєстру: номер у Спадковому реєстрі: 63817277; бланк: ННМ 379155; місце посвідчення: Тернопільська область, Тернопільський міський округ, Перша тернопільська державна нотаріальна контора, дата посвідчення: 26 лютого 2019 року; місце зберігання: Перша тернопільська державна нотаріальна контора, 46001 Тернопільська область, місто Тернопіль, вулиця Коперніка, 1, заповідач: ОСОБА_7 , податковий номер - НОМЕР_1 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Соснів Теребовлянського району Тернопільської області; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; дата та час реєстрації: 26 лютого 2019 року, об 11:11; реєстратор: Перша тернопільська державна нотаріальна контора; витяг сформував: ОСОБА_4 . Відповідно до Інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, заповіт з номером та серією бланку ННМ 379155 було зареєстровано 26 лютого 2019 року. Заповідач, ОСОБА_7 , на момент складання та підписання заповіту перебувала у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміла та усвідомлювала значення своїх дій, не перебувала під чиїмось тиском, впливом обману, погрозою насилля, оформлення заповіту не було вимушеним, не було написаним під небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин. В ході посвідчення заповіту ОСОБА_7 зачитано вголос та усно роз`яснено приписи законодавства, а саме статтей 1241, 1254, 1307 Цивільного кодексу України. На випадок смерті ОСОБА_7 побажала так розпорядитись своїм майном: «все моє майно, де б воно не було та з чого б не складалось, а також все те майно, яке буде належати мені на день смерті і на яке я за законом матиму право, - заповідаю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .». Отже, нотаріусом було встановлено, що заповідачем, ОСОБА_7 , розпорядження щодо її майна було зроблене особисто, за власною волею, без жодного примусу, на момент посвідчення заповіту особа заповідач чітко розуміла та усвідомлювала свої дії та вчинки. Заповіт був написаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, прочитаний заповідачем вголос та підписаний власноручно.

02 серпня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_6 - адвоката Багранюка В.С. у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області розглядалась справа № 607/24131/19 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Перша тернопільська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та Висновком експерта №3/3-421/20 від 24 грудня 2020 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_7 та рукописний текст «Вголос мною прочитано та підписано власноручно ( ОСОБА_7 ) у примірнику заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. «Двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року» зареєстрованому в реєстрі за №1-99, виконані ОСОБА_7 . Отже, вбачається, що жодних дефектів волі заповідача під час складання та посвідчення спірного заповіту - немає. Вказує, що дійсно, при фіксації поточної дати посвідчення заповіту нотаріусом було допущено технічну помилку (описку), не зазначено місяць року. При цьому, не зазначення на початку тексту заповіту місяця у даті його складення є технічною опискою і не впливає на його дійсність, оскільки повна дата та час зазначені нижче у посвідчувальному написі. Водночас, у посвідчувальному написі у спірному заповіті зазначено, що «м. Тернопіль, Україна, п`ятнадцятого лютого дві тисячі дев`ятнадцятого року». Однак, у посвідчувальному написі також мітиться технічна описка щодо зазначення числа місяця, а саме замість «двадцять шостого» помилково зазначено «п`ятнадцятого». Наявність вищезазначених помилок (описок) зумовлена тим, що у зв`язку з хворобою та похилим віком ОСОБА_11 (надмірна вага та хвороба ніг), заповіт було підписано заповідачем на дому за адресою: АДРЕСА_1 . Однак у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зроблено відповідний запис про вчинену нотаріальну дію, а саме: заповіт від 26 лютого 2019 року за номером у реєстрі 1-99, де ОСОБА_7 власноруч підписалась. Таким чином, число місяця (26) та рік (2019) вказані на початку тексту заповіту, а місяць року (лютого) вказано нижче у посвідчувальному написі, а відтак вимоги щодо форми заповіту були дотримані. Таким чином, спірний заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, про що міститься відповідна інформація у тексті спірного заповіту, незважаючи на наявність технічних описок. За таких обставин, державним нотаріусом Утинською 3.3. не було порушено вимог ст. 1247 ЦК України. Порушення на які вказує позивач у своєму позові жодним чином не впливають на форму правочину (заповіту), волевиявлення заповідача і на ті вимоги про порядок його посвідчення, які закріплені в ЦК України. Просить суд врахувати, що заповідач ОСОБА_7 не отримувала від позивача жодної допомоги та підтримки протягом свого життя, а відтак вочевидь змінила свою волю щодо розпорядження майном після своєї смерті. У той же час відповідач ОСОБА_6 та його дружина ще з 2008 року фактично доглядали за ОСОБА_12 , постійно її відвідували та здійснювали її поховання.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні представники відповідачів заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, які наведені у відзивах на позовну заяву.

Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив такі обставини.

Відповідно до заповіту від за номером 56451343, бланк НАВ879633, номер в реєстрі 2276, посвідчений 28.08.2014 року приватним нотаріусом Мартюк Н.М. ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 своє майно.

Також, як вбачається із заповіту, датованого «двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року», бланк серії ННМ №379155, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З., ОСОБА_7 все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, а також все те майно, яке буде належати їй на день смерті та на яке за законом матиме право заповіла ОСОБА_6 .. У тексті заповіту зазначено, що ОСОБА_7 стверджує, що цей заповіт складено нотаріусом на її прохання з її слів за допомогою комп`ютерної техніки відповідає її волі, власноручно зазначивши, що його вголос прочитано нею та підписано власноручно. Заповіт записано нотаріусом зі слів ОСОБА_7 , до підписання, прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_7 та власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса о 11 год. 35 хв. Особу встановлено, дієздатність перевірено. У зв`язку із похилим віком та на прохання заповідача ОСОБА_7 заповіт складено та посвідчено удома за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений заповіт зареєстровано в реєстрі за номером 1-99.

Судом досліджено Книгу вчинення нотаріальних дій Першої тернопільської державної нотаріальної контори, оглянутої у судовому засіданні, у якій на сторінках 20-21 зазначено, що спірний заповіт нотаріусом Утинською З.З. за реєстровами номером 1-99 посвідчено 26 лютого 2019 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 03 травня 2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 Першою тернопільською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №359/2019. Із заявами про прийняття спадщини 08.05.2019 року звернулись ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , 18.06.2019 року звернувся ОСОБА_6 . Також, 17 вересня 2019 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась ОСОБА_10 , а також ОСОБА_13 про прийняття спадщини за законом.

Відповідно до висновку експерта від 24.12.2020 року №3/3-421/20 проведеного у цивільній справ №607/24131/19, підпис від імені ОСОБА_7 та рукописний текст «Вголос мною прочитано та підписано власноручно ( ОСОБА_7 ) у примірнику заповіту, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. «Двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року» зареєстрованому в реєстрі за №1-99, виконані ОСОБА_7 .

З свідоцтва про поховання від 04 травня 2019 року, договору-замовлення на організацію поховання №532 від 03 травня 2019 року, квитанції СКП «Ритуальна служба Бюро ритуальних послуг» ОСОБА_6 замовляла та оплачувала ритуальні послуги у зв`язку із смертю ОСОБА_7 .

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши докази, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на таке.

Відповідно до статтей 1216-1219 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За нормами статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи визначені у заповіті.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.

Вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, відповідно до якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем, а якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.

Статтею 1248 Цивільного кодексу України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Частиною першою статті 1257 Цивільного кодексу України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому.

У постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 525/607/17 (провадження № 61-1339св17) суд касаційної інстанції зробив висновок, що «посилання касаційної скарги на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки відсутність у заповіті певних реквізитів, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, може розцінюватися як порушення форми заповіту у тому разі, коли відсутність таких реквізитів позбавляє можливості встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо.»

Крім того, у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №564/1226/16-ц (провадження № 61-1342св18) суд зробив висновок, що виготовлення секретарем сільської ради тексту заповіту заздалегідь не є підставою для визнання його недійсним».

Позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, тому колегія доходить висновку, що ОСОБА_5 обрав неналежний спосіб захисту, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

Як видно із заповіту, який ОСОБА_7 на бланку серії ННМ №379155, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З., в ньому зазначена дата «двадцять шостого дві тисячі дев`ятнадцятого року».

Суд вважає, що таке зазначення дати є явною технічною опискою. Дату складання заповіту саме 26 лютого 2019 року підтверджується інформаційною довідкою з спадкового реєстру від 08.05.2019 року, реєстром нотаріальних дій, в якому на даті 26 лютого 2019 року під номером 1-99, зареєстрований заповіт ОСОБА_7 на бланку серії ННМ №379155. Така технічна помилка (описка) в заповіті не впливає на його дійсність, не свідчить про порушення його форми та порядку посвідчення.

Не підтверджуються і доводи позивача про те, що ОСОБА_7 посвідчувався ще один заповіт, оскільки таких доказів суду не надано.

Тому, суд доходить висновку, що оспорюваний заповіт складено та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, а позивачем не доведено належними доказами підстав його недійсності.

Крім того, згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що: «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Крім того, у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св20), у справі за позовом про встановлення нікчемності правочину, суд дійшов висновку про те, що позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

Отже, встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить остаточного висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 18, 76-83, 89, 95, 141, 247, 258, 263-265, 273, ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання заповіту нікчемним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_5 , 1991 року народження, ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ;

Відповідачі:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 .

Перша тернопільська державна нотаріальна контора, вул. Коперніка, 1, місто Тернопіль, 46000, .

Повний текст рішення виготовлено 12 грудня 2021 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк