КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1118/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В. в м. Київ 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що 30 квітня 2011 року уклала шлюб з ОСОБА_2 , під час шлюбу народжено дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини в них погіршилися сімейні відносини, з кінця 2014 року ОСОБА_2 перестав працювати і вона сама працювала, за свої доходи утримуючи сім`ю. З літа 2018 року ОСОБА_1 з сином стали проживати окремо, відповідач матеріально дитину не забезпечує, участі в її вихованні, піклуванні і догляді не приймає.

Вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти за минулий час, з урахуванням того, що вона вживала заходів (неодноразово зверталася до відповідача) щодо одержання аліментів, однак не мала можливості їх одержати в зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.

На підставі вищевикладеного просила стягнути із відповідача на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 10 серпня 2017 року, з урахуванням того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів, але не мала можливостей їх одержати в зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від всіх видів його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття; в іншій частині позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати частково рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року в частині відмови в стягненні аліментів з 10 серпня 2017 року та ухвалити у відповідній частині нове рішення, а саме стягнути аліменти, починаючи з 10 серпня 2017 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини, на які посилалася в позовній заяві.

Зазначала, що просила суд витребувати з відповідних державних органів довідку про останнє місце роботи і розмір доходу відповідача, однак її клопотання судом залишено без задоволення.

Вказувала, що у позовній заяві про розірвання шлюбу, яку вона подала одночасно з позовом про стягнення аліментів, однією з підстав щодо розірвання шлюбу нею зазначено те, що ОСОБА_2 останні 6-7 років на її вимогу не надає гроші чи інше матеріальне забезпечення на утримання сина, а з літа 2018 року взагалі не приймає участі вихованні дитини, при цьому відповідач погодився з її позовними вимогами та вказаними у позові підставами щодо розірвання шлюбу, і судовим рішенням від 05 жовтня 2020 року шлюб з ОСОБА_2 було розірвано.

Вказувала, що ухвалюючи судове рішення від 11 листопада 2020 року, Дніпровський районний суд м Києва прийняв до уваги та визнав доказами по справі пояснення відповідача, які не відповідають дійсності.

Також суд прийняв в якості доказу копію трудової книжки відповідача, відповідно до якої останній начебто був офіційно працевлаштований у вказані періоди часу, однак трудова книжка не є доказом реального доходу, в зв`язку з чим нею і заявлялось клопотання про витребування доказів щодо розміру такого доходу, яке судом задоволено не було.

Зазначала, що для присудження аліментів за минулий час позивач має довести наявність у сукупності двох обставин, а саме вживання заходів щодо одержання аліментів з відповідача (вона вимагала від відповідача, щоб він сплачував кошти на утримання дитини та працевлаштувався), однак в зв`язку з розглядом справи у порядку спрощеного провадження без виклику сторін вона не мала можливості надати пояснення суду щодо позовних вимог та бути допитаною у якості свідка, не могла запропонувати та допитати свідків, які би підтвердили ці обставини; а також відсутність одержання аліментів в зв`язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів (відповідачем не надано до суду доказів, скільки ним витрачено коштів на утримання дитини).

Відповідач ОСОБА_2 направив відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а також підтримав висновки суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження дійсного вжиття ОСОБА_1 заходів щодо одержання аліментів з відповідача. Просив розглянути справу у його відсутність.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів частково, а саме стягуючи їх з часу подання позовної заяви до суду, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу в розумінні положень ст. 76 ЦПК України на підтвердження дійсного вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача та відсутності їх одержання у зв`язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів, а тому вимоги позивача про присудження аліментів, починаючи з 10 серпня 2017 року, задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 30 квітня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб (а. с. 8).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).

На а. с. 24 містяться відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 05 серпня 2020 року щодо ОСОБА_1 з 01 квітня 2011 року по 30 червня 2020 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо). Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії.

Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини.

Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах десятирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції, на основі всебічно досліджених матеріалів справи та доказів, наданих сторонами, дійшов до правомірного висновку про відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий час, оскільки доводи позовної заяви про вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, окрім посилань на усні звернення до відповідача з такими вимогами, нічим не підтверджуються.

Апеляційний суд відхиляє як нічим не доведені припущення доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_2 , визнавши інший її позов про розірвання шлюбу, фактично погодився із зазначеними в ньому підставами розірвання шлюбу, зокрема відсутністю матеріального забезпечення з його сторони на утримання дитини, неприйняття ним участі у вихованні та догляді за дитиною.

Крім того, позивачем помилково ототожнюється сама по собі відсутність матеріального забезпечення на утримання дитини з доведеністю вжиття іншою стороною заходів щодо одержання аліментів.

Є помилковими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції прийняв в якості доказів пояснення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки зміст відзиву наведений лише в описовій частині рішення, при цьому із змісту рішення не вбачається, що судом встановлювались будь-які обставини на підставі відзиву ОСОБА_2 .

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що відповідачем під час розгляду справи не надано доказів щодо розміру свого реального доходу, а також щодо розміру матеріального забезпечення, яке він надавав на утримання дитини, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки саме позивач відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України повинна була довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилалася як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивач була позбавлена можливості надати пояснення суду щодо позовних вимог, бути допитаною у якості свідка, звернутися з клопотанням про допит свідків на підтвердження обставин, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача.

Так, у вересні 2020 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, на будь-які докази вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача (в тому числі показання свідків), або необхідність витребування таких доказів, не посилалася.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ухвалою Дніпровського районного суду в м. Києві від 10 вересня 2020 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлено сторін і роз`яснено сторонам, що за клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 15 - 17).

Таким чином, позивач не була позбавлена можливості одночасно при зверненні з позовом заявити клопотання про допит свідків щодо обставин, на які вона посилалася на підтвердження своїх вимог, і в подальшому заявити клопотання про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, однак цією процесуальною можливістю не скористалася.

Доводи апеляційної скарги є власними тлумаченнями позивачем норм матеріального права, зокрема положень статті 191 СК України у світлі встановлених обставин справи, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

В частині присудження аліментів, а також встановленого судом розміру їх стягнення рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року в частині відмови в стягненні аліментів за минулий час залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.