Ухвала

Іменем України

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 759/7587/20

провадження № 61-2078ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової Катерини Володимирівни на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк») на свою користь 15 609 605 грн.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що внаслідок невиконання АТ «ПроКредит Банк» умов укладеного з ним договору банківського рахунку та відмови банку виконати його розпорядження щодо здійснення видаткової операції і порушення його прав як споживача банківських послуг йому було заподіяно реальних збитків. Такі збитки виникли у зв`язку з порушеннями відповідачем умов договору та перебувають у причинному зв`язку з цими порушеннями. Обставини порушення відповідачем умов договору підтверджуються рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, у справі № 759/14190/17 за його позовом до АТ «ПроКредит Банк» про захист прав споживача, який було мотивовано, зокрема нормами статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» і статтями 22, 611, 1073 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 травня 2020 року встановлено відповідність позовної заяви ОСОБА_1 вимогам статей 175-177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та відкрито провадження в цій справі.

У жовтні 2020 року представник АТ «ПроКредит Банк» - адвокат Цвєткова К. В. подала до Святошинського районного суду міста Києва клопотання про роз`яснення ухвали цього суду від 18 травня 2020 року про відкриття провадження у справі, посилаючись на те, що вказаною ухвалою було встановлено строк на подання відзиву на позовну заяву - не пізніше 15 днів з дня отримання цієї ухвали та роз`яснено учасникам справи, що подання заяв по суті справи (позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву) є їх правом. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому зі змісту вказаної ухвали не зрозуміло, в який строк відповідач може подати заперечення. Враховуючи наведене, представник АТ «ПроКредит Банк» - адвокат Цвєткова К. В. просила роз`яснити, який саме строк було встановлено судом для подання відповідачем заперечень.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року клопотання представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової К. В. про роз`яснення судового рішення залишене без розгляду.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що доводи клопотання представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової К. В. зводяться до необхідності роз`яснення їй положень чинного ЦПК України щодо процесуального строку на подання заперечень, що не є обов`язком суду. При цьому такі доводи не стосуються ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 18 травня 2020 року про відкриття провадження у справі, так як відповідно до пункту 12 частини другої статті 197 ЦПК України суд встановлює строки для подання відповіді на відзив та заперечення у підготовчому засіданні. Разом з тим ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 18 травня 2020 року про відкриття провадження у справі не відноситься до судових рішень, право на роз`яснення яких передбачено статтею 271 ЦПК України, тобто зазначена ухвала не може бути об`єктом роз`яснення. Дії представника відповідача щодо подання цього клопотання не можна визнати добросовісним користуванням своїми процесуальними правами, оскільки представник є фахівцем у галузі права, адвокатом і повинна бути обізнаною про передбачений ЦПК України процесуальний порядок встановлення судом строку на подання заперечень.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника АТ «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової К. В. на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що за змістом пункту 16 частини першої статті 353 ЦПК України, згідно з яким окремо від рішення суду в апеляційному порядку оскаржується ухвала суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду, з урахуванням статей 19, 174 ЦПК України у їх системному зв`язку, зокрема зі статтями 295, 301, 305 ЦПК України, апеляційному оскарженню підлягає ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду позову (позовної заяви) або заяви, поданої в порядку окремого провадження. При цьому ухвали місцевого суду про залишення без розгляду інших заяв по суті справи не підлягають апеляційному оскарженню.

09 лютого 2021 року представник АТ «ПроКредит Банк» - адвокат Цвєткова К. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу до Київського апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про неможливість апеляційного оскарження окремо від рішення суду ухвали місцевого суду про залишення без розгляду заяви про роз`яснення судового рішення, є помилковими і суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини. Також висновки апеляційного суду спростовуються правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 760/20599/15-ц щодо можливості касаційного оскарження судових рішень, прямо не передбаченої процесуальним законодавством.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).

Обмеженням права на доступ до суду, в даному випадку, є визначений нормами ЦПК України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Частиною другою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 353 ЦПК України, є вичерпним.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Системне тлумачення статті 353 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Зазначені процесуально-процедурні обмеження права на апеляційне оскарження деяких ухвал місцевого суду окремо від остаточного рішення суду встановлено з метою ефективного здійснення правосуддя і не зменшують для сторін можливості доступу до суду апеляційної інстанції та не ускладнюють їм цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, оскільки сторони не позбавляються права на апеляційне оскарження таких ухвал місцевого суду взагалі, їх право лише відтерміновується до винесення остаточного рішення у справі.

Як встановлено в оскаржуваній ухвалі суду апеляційної інстанції, предметом апеляційного оскарження була ухвала місцевого суду про залишення без розгляду клопотання представника відповідача про роз`яснення ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, яка не передбачена переліком ухвал, наведеним у статті 353 ЦПК України.

Пункт 16 частини першої статті 353 ЦПК України, згідно з яким окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення позову (заяви) без розгляду, не дає права заявнику на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду про залишення без розгляду клопотання про роз`яснення ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, оскільки системний аналіз вказаної процесуальної норми дозволяє дійти висновку, що на її підставі в апеляційному порядку окремо від рішення суду може бути оскаржена ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду позову (заяви) за умови, якщо така ухвала має «завершальне» значення щодо можливості судового розгляду та перешкоджає провадженню у справі.

Разом з тим клопотання представника відповідача, яке було залишене без розгляду ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року, було направлене на вирішення окремого процесуального питання, а вказана ухвала не перешкоджає провадженню у справі.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 2-5151/09 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 вересня 2020 року у справі № 910/404/20.

З огляду на вкладене суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року не підлягає апеляційному оскарженню і правильно відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на вказане судове рішення.

При цьому таке судове рішення не обмежує права відповідача на доступ до суду, оскільки за вищенаведеною частиною другою статті 353 ЦПК України, він має право включити заперечення на ухвалу суду, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, до апеляційної скарги на рішення суду.

Посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 760/20599/15-ц не заслуговує на увагу, оскільки викладені в ній правові висновки стосуються питання касаційного оскарження ухвали суду про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, яке окремо врегульоване статтею 429 ЦПК України, згідно з якою судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах. Тобто правові висновки, викладені у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, не стосуються процесуального питання, вирішеного місцевим судом в цій справі.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - адвоката Цвєткової Катерини Володимирівни на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» про стягнення коштів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко