КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3924/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Немировської О.В., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року (суддя Комаревцева Л.В.) про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

у грудні 2020р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язання Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зняти її з реєстраційного обліку у вищезазначеній квартирі.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 357 від 24 квітня 2008 року «Про надання жилої площі та інші квартирні питання» ОСОБА_3 та членам його родини: дружині ОСОБА_1 та його сестрі - ОСОБА_2 надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в порядку обміну жилих приміщень. 16 травня 2008 року ОСОБА_3 був виданий ордер на право зайняття квартири, 21 травня 2008 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду та ОСОБА_3 був укладений договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, на підставі якого останньому та членам його сім`ї надано у безстрокове користування спірну квартиру. 5 червня 2008 року всі наймачі були зареєстровані у спірній квартирі.

Позивач зазначала, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у квартирі зареєстровані дві особи: вона та відповідач, однак остання жодного дня в квартирі не мешкала, оскільки одружена та постійно проживає разом з чоловіком ОСОБА_4 , ніколи не сплачувала квартирну плату та комунальні послуги, не брала участі в утриманні житла, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК УРСР.

Одночасно з позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії, спрямованіна вхід, проникнення, вселення, перебування та проживання у квартирі

АДРЕСА_1 ; заборони органу приватизації Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації вчиняти дії щодо приватизації квартири, посилаючись на те, що протягом останніх двох тижнів відповідач психологічно тисне на неї, намагається увірватись до житла, у зв`язку із чим була викликана поліція, а тому існує реальна загроза її вселення до вирішення справи по суті.

Крім того, позивач зазначала, що враховуючи реєстрацію відповідача в спірній квартирі, остання може вчинити дії щодо приватизації спірного житла.

Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позовувідмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви.

Позивач посилається на необґрунтованість висновків суду, неналежну оцінку судом обставин, викладених в заяві, та не врахування доказів, якими було підтверджено необхідність вжиття заходу забезпечення позову, зокрема, що відповідач має документи на надання їй за договором найму у безстрокове користування спірної квартири, вона зареєстрована в ній з 2008 року, намагається силою вселитися в квартиру, в якій не проживала протягом останніх 12 років та добровільно обрала собі інше місце проживання.

Також, позивач вважає, що суд повинен був дослідити лише наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист її порушених прав, на підтвердження чого нею були надані докази - звернення до поліції про те, що відповідач декілька разів з 22 листопада по 8 грудня 2020 року приїжджала та намагалася ввірватися в квартиру за її відсутності.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.140), у судове засідання не з`явилася, 16 лютого 2021 року на електронну адресу суду направила клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою.

Враховуючи, що до клопотання не додані будь-які документи у підтвердження хвороби відповідача та неможливості її прибуття у судове засідання, колегія суддів визнала причини неявки ОСОБА_2 у судове засідання неповажними та вирішила за можливе розглянути апеляційну скаргу у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представників - адвокатів Молодоженя Н.І. та Кузьменко І.Г., які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а заявлені заходи забезпечення позову є неспівмірними із позовними вимогами.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на обставинах справи та нормах процесуального права.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих

недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Частиною 10 статті 150 ЦПК України встановлено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, пунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Разом з цим, заява про забезпечення позову не містить обґрунтування, як саме невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, визначений позивачем, може ускладнити ефективний захист прав позивача чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборона вчиняти дії щодо проникнення, вселення, перебування та проживання відповідача у спірній квартирі, щодо її приватизації

надасть можливість забезпечити одноосібне право користування позивачем спірною квартирою до моменту набрання рішення суду законної сили, не відповідають меті забезпечення позову і не пов`язані із заявленими позовними вимогами.

Крім того, примусове вселення відповідача у спірну квартиру можливе тільки на підставі рішення суду та виконавчого документу, який виданий на підставі рішення суду.

Вимоги про заборону відповідачу перебування та проживання у спірній квартирі за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, що прямо заборонено ч. 10 ст. 150 ЦПК України.

Також безпідставними є твердження позивача про можливість відповідача здійснити приватизацію спірної квартири, так як відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація житла здійснюється за згодою всіх наймачів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення даного позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не були порушені норми процесуального права, тому підстав для скасування ухвали судді та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу судді Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді О.В. Немировська

Т.А. Семенюк