КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 490/9439/19
Провадження № 2/488/258/21 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

07.12.2021 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді - Селіщевої Л.І.,

при секретарі - Глубоченко О.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

та представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

встановив :

Позивач - ОСОБА_1 звернулася із даним позовом до відповідача - ОСОБА_4 , в обґрунтування якого вказала, що 05.09.2014 р. між ними був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого позивач зобов`язувалася продати відповідачці квартиру АДРЕСА_1 , за ціною у 221 994,00 грн. За умовами договору розрахунок за продану квартиру мав відбуватися у безготівковій формі, і відповідачка запевнила позивачку, що фактично вона здійснить розрахунок протягом 10 днів з дня підписання договору. Позивачка зазначила, що вона погодилась на такі умови, оскільки у них з відповідачкою склалися добрі відносини і вона їй цілком довіряла.

В обумовлений сторонами строк відповідачка не здійснила розрахунок за придбану нею квартиру, і в позасудовому порядку відмовляється це зробити через що позивачка змушена звернутися до суду із даним позовом.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд:

-стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти за договором купівлі-продажу у сумі - 255 289,00 грн., із яких: основна заборгованість - 221 994,00 грн. і неустойка за прострочення розрахунку - 33 295,00 грн.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з вищевикладених підстав та просили їх задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову через його безпідставність і недоведеність, просили відмовити у його задоволенні. Відповідачка суду пояснила, що вона є громадянкою Російської Федерації і мала у власності житловий будинок по АДРЕСА_2 . Після смерті свого чоловіка вона вирішила переїхати на проживання до свого сина, в Україну, а свій будинок продати, для чого розмістила оголошення про продаж будинку в Інтернет мережі. Через деякий час ій зателефонувала позивачка по даній справі - ОСОБА_1 , яка повідомила, що має намір обміняти свої дві квартири в Україні на будинок в м. Абінську. Через те, що об`єкти нерухомості були розташовані в різних країнах і для більш зручного оформлення угод, сторони дійшли згоди про те, що позивачка оформить на відповідачку свою квартиру АДРЕСА_1 , а відповідачка оформить на неї свій будинок по АДРЕСА_2 . При цьому вартість квартири позивачки була визначена у 25 000 доларів США, а будинок відповідачки оцінений у 45 000 доларів США. Різниця у їх вартості у 20 000 доларів США за домовленістю сторін була визначена як вартість іншої квартири позивачки - у АДРЕСА_3 , яку позивачка оформила на онука відповідачки - ОСОБА_5 . Також відповідачка пояснила, що гроші за квартиру АДРЕСА_1 , вона позивачці не платила, оскільки за дві свої квартири позивачка отримала будинок у м. Абінську, що повністю відповідає досягнутим з позивачкою домовленостям. Також відповідачка пояснила, що сплатила позивачці 5 000 доларів США як різницю вартості її будинку і двох квартир позивачки.

Крім цього, представник відповідача заявив клопотання про застосування позовної даності та відмову у позові також і з цієї підстави. В обґрунтування цього представник відповідач пояснив, що договір купівлі-продажу був укладений між сторонами 05.09.2014 р., про порушення своїх прав позивачка дізналася 01.12.2014 р., що вона зазначила у позовній заяві, а до суду із даним позовом вона звернулася лише 31.10.2019 р., тобто поза межами позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, та дослідивши письмові докази, зібрані по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Так, судовим розглядом встановлено і таке підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, що 05.09.2014 р. між ОСОБА_1 , як продавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_4 , як покупцем, з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 . Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Захаренко І.В. за реєстр. № 857.

Зі змісту вказаного договору вбачається, що продаж цієї квартири вчинено за 221 994,00 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. Сторони узгодили, що згідно постанови Правління НБУ № 210 від 06.05.2013 р. «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» розрахунок проведено у безготівковому порядку до підписання цього договору купівлі-продажу.

Судовим розглядом встановлено, що грошові кошти у розмірі 221 994,00 грн., які були визначені у договорі купівлі-продажу як вартість відчуженої квартири, відповідачка не сплачувала позивачці ні в готівковій ні в безготівковій формі. Дані обставини були визнані сторонами у судовому засіданні, тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, вони доказуванню не підлягають.

Із наявної у матеріалах справи копії розписки від 02.09.2014 р., вбачається, що позивачка ОСОБА_1 продає дві належні їй в Україні квартири - по АДРЕСА_5 за 20 000 доларів США та по АДРЕСА_6 за 30 000 доларів, та купуєи будинок по АДРЕСА_2 за 45 000 доларів США, з доплатою у розмірі 5 000 доларів США.

Обставини, викладені у розписці та відповідні наміри сторін, позивачка та відповідачка підтвердили у судовому засіданні.

Разом із цим, доказів того, що позивачка після продажу своїх квартир набула право власності на будинок відповідачки у м. Абінську чи відповідну його вартості грошову компенсацію, судовим розглядом не здобуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Правові наслідки порушення зобов`язання визначені ст. 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

В силу ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналізуючи викладене, доводи сторін та надані ними письмові докази, суд прийшов до висновку, що позивачкою доведено той факт, що відповідачка не здійснила з нею розрахунок згідно договору купівлі-продажу від 05.09.2014 року за квартиру АДРЕСА_1 . За такого, її право є порушеним, а позовні вимоги є обґрунтованими.

Разом із цим, представником відповідача в ході судового розгляду було заявлено про сплив позовної давності, і з цього приводу суд вважає необхідним зазначити наступне.

Так, у Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто позовна давність установлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Така позиція викладена, зокрема, у постановах ВП ВС від 07.11.2018 р. у справі № 575/476/16-ц провадження № 14-306цс18, та у постанові від 31.10.2018 р. у справі N 367/6105/16-ц провадження N 14-381цс18.

У даному випадку, на думку суду, позовні вимоги є обґрунтованими оскільки судовим розглядом встановлено факт невиконання відповідачкою своїх обов`язків щодо розрахунку за придбану за договором купівлі-продажу квартиру, тому суд з`ясовує перебіг позовної давності для даного спору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що перерахування коштів за квартиру відповідачка мала здійснити у повному обсязі не пізніше 10 днів з дня підписання договору, і не пізніше 01.12.2014 року. Таким чином, на думку суду, після цієї дати за відсутності коштів за продану квартиру, позивачка безперечно дізналась про порушення своїх прав та інтересів. Між тим, судовим розглядом встановлено, що не отримавши розрахунку за квартиру, позивачка не зверталася до суду із вимогами про розірвання договору купівлі-продажу, чи про визнання його недійсним, чи з іншими вимогами на захист своїх прав та інтересів.

Звернення до поліції, на думку суду, не є поважною причиною пропуску позивачкою позовної давності та не впливає на перебіг позовної давності, не перериває та не зупиняє її.

Оскільки позивачка звернулася до суду із даним позовом 31.10.2019 року, тобто більше ніж через п`ять років від того строку, який сторони визначили як кінцеву дату розрахунку ( 01.12.2014 р.), то на думку суду позивач пропустила загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, тривалістю у три роки.

З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову через сплив позовної давності.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачці понесені нею судові витрати через те, що їй відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду був складений 17.12.21 р.

Суддя Л.І. Селіщева