Справа № 447/1763/14 Головуючий у 1 інстанції: Березюк Г.М.
Провадження № 22-ц/811/2105/18 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Новороздільська міська рада Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що після смерті чоловіка ОСОБА_6 , успадкувала житловий будинок разом з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 . Поруч з успадкованим нею будинковолодінням знаходиться будинковолодіння ОСОБА_3 , яка восени 2011 року, зрізавши частину належної їй бетонної площадки, самочинно побудувала загорожу, самовільно зайнявши 45 см належної їй земельної ділянки. Зазначає, що відповідач незаконно збільшила площу своєї земельної ділянки за рахунок її земельної ділянки та не бажає добровільно перенести загорожу на межу їхніх суміжних земельних ділянок. З наведених підстав просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованої загорожі.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляду справи, з висновками суду, які не відповідають обставинам справи. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції двічі відхилялися клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи та клопотання про проведення огляду речових доказів за їх місцезнаходженням, про огляд фотографій, проігноровано заяву про забезпечення доказів, що свідчить про неповне з`ясування усіх обставин справи. Крім того в судовому рішенні, на думку апелянта, певною мірою перекручено та невірно відображено пояснення сторін. Зазначає, що при проведенні обмірів земельної ділянки ОСОБА_3 , починаючи з 2009 року, на планах встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , умисно зазначалися штучно збільшені заміри ширини земельної ділянки (по стороні суміжного землекористувача ОСОБА_7 ) у 2009 році 25,87 м., у 2011 році 25,55 м., у 2013 році 25,15 м. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 відхилено, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 02 серпня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , інший представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки на 08.12.2021 року на 11.30 призначено розгляд справи у Долинському районному суді Івано-Франківської області по розгляду кримінального провадження за ч.12 ст. 121 КК України, у якій він здійснює захист обвинуваченого, а відтак не має фізичної можливості взяти участь у розгляді даної справи, на підтвердження участі у розгляді кримінального провадження доказів суду не надав.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

З огляду на те, що дана цивільна справа знаходиться в провадженні судів протягом тривалого часу, судом апеляційної інстанції неодноразово оголошувалася перерва в розгляді справи, в тому числі і за клопотанням представника позивача ОСОБА_5 з підстав необхідності витребування документів, необхідності ознайомлення з витребуваними матеріалами, у зв`язку з його участю у розгляді кримінального провадження (клопотання від 27.10.2021 року), враховуючи те, що ОСОБА_8 не долучив до клопотання доказів на підтвердження його участі в розгляді кримінальної справи 08.12.2021 року, враховуючи те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 .

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач при встановленні загорожі самовільно захопила частину належної їй земельної ділянки та пошкодила бетонну площадку, чим порушила права чи законні інтереси позивачки. Крім цього, судом враховано, що рішенням Новороздільської міської ради Миколаївського району Львівської області №617 від 20.06.2014 року ОСОБА_3 погоджено межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яке ОСОБА_1 не оспорюється в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Спірні правовідносини виникли у сторін з приводу користування суміжними земельними ділянками, право на користування земельною ділянкою позивач ОСОБА_1 вважає порушеним, з огляду на те що, відповідач ОСОБА_3 , встановлюючи загорожу, самовільно захопила частину належної їй земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Так, статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначає, що самовільне зайняття земельних ділянок це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За змістом ст.ст. 211, 212 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що питання надання земельної ділянки є виключною компетенцією ради.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 після смерті чоловіка успадкувала житловий будинок разом з господарськими будівлями, які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 березня 2000 року.

Згідно зі ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Отже, до спадкоємця ОСОБА_1 після отримання у спадок житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 , перейшло і право користування земельною ділянкою за вказаною адресою, у розмірах та на умовах, на яких здійснював користування спадкодавець ОСОБА_6 .

Судом також встановлено, що користувачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2 є відповідач у справі, ОСОБА_3 .

Правовстановлюючих документів на земельні ділянки сторони не мають, тому такі земельні ділянки перебувають у комунальній власності Новороздільської міської ради Львівської області.

Крім того встановлено, що протягом тривалого часу, а саме з 2011 року, між сторонами існують спори з приводу межі між земельними ділянками, які перебувають у їх користуванні, що підтверджується неодноразовими письмовими зверненнями ОСОБА_1 до міського голови м. Нового Роздолу та відповідей на ці звернення, актами про проведення обмірів земельних ділянок сторін.

Рішенням Новороздільської міської ради Львівської області від 20 червня 2014 року № 617 «Про погодження межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 », міська рада вирішила погодити межу між сусідніми ділянками по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 , відповідно до плану території земельної ділянки по АДРЕСА_2 , виконаного Миколаївським районним виробничим відділом Державного підприємства «Центральний державний земельний кадастр» (далі Миколаївський РВВ ДП «Центральний державний земельний кадастр») у 2013 році.

Доручено міському голові затвердити акт погодження меж земельної ділянки ОСОБА_3 .

Уточнено площу земельної ділянки по АДРЕСА_2 , що передається безоплатно у власність ОСОБА_3 , а саме передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 та прилеглу до неї земельну ділянку площею 0,0016 для ведення садівництва, згідно з інвентаризацією та обрахунком площі автоматизованою системою без зміни конфігурації та розмірів, виконаних Миколаївським РВВ ДП «Центральний державний земельний кадастр» у 2013 році.

Рішення Новороздільської міської ради Львівської ради «Про уточнення площі земельної ділянки по АДРЕСА_2 » від 24 грудня 2009 року № 785 та рішення Новороздільської міської ради Львівської ради «Про погодження межі» від 04 січня 2013 року № 340 визнано такими, що втратили чинність.

Вказане рішення Новороздільської міської ради Львівської області від 20 червня 2014 року № 617 «Про погодження межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 » позивач не оспорює, воно є чинним, не визнавалося незаконним та не скасовувалося судом.

Саме цим рішенням Новороздільської міської ради Львівської області від 20 червня 2014 року № 617 «Про погодження межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 » ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,1016 га.

Згідно з планом території земельної ділянки по АДРЕСА_2 , виконаного Миколаївським РВВ ДП «Центральний державний земельний кадастр» у 2013 році, площа земельної ділянки ОСОБА_3 становить 0,1016 га, тобто, площа земельної ділянки ОСОБА_3 відповідає площі земельної ділянки, що зазначена у рішенні Новороздільської міської ради Львівської області «Про погодження межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 » від 20 червня 2014 року № 617, що не оспорювадося позивачем і є чинним, що враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги акт від 14 березня 2014 року, складений комісією в складі голови постійної депутатської комісії з питань земельних відносин, депутата міської ради, члена комісії з питань земельних відносин, начальника відділу комунального майна та приватизації, на предмет встановлення фактичної площі земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 , при замірах межі виявлено: від АА до АБ 12,72 м, від АБ до АВ 9,04 м, від АВ до АГ 3,39 м. В акті зазначено, що заміри проводились щодо межі, розмір якої викликав сумніви.

Скасовуючи ухвалу Львівського апеляційного суду від 02.02.2016 року, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованого відхилення клопотання позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи для підтвердження позовних вимог, не вирішив клопотання позивача про призначення експертизи, яке було викладено в апеляційній скарзі, не сприяв повному та об`єктивному розгляду справи та дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанцій без з`ясування усіх обставин справи.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02.08.2017 року, ухвалою судового засідання колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 04.12.2017 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 , призначено у справі судову земельно технічну експертизу.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової земельно технічної експертизи №190/191 від 28.05.2020 року з наданих на дослідження документів встановити ким та в якому напрямку порушено межі земельної ділянки ОСОБА_1 (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) та земельної ділянки ОСОБА_9 (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) не надається можливим.

З матеріалів справи вбачається, що експерти зверталися до сторін з клопотанням про надання додаткових матеріалів, а саме, правовстановлюючих документів на земельні ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та технічної документації із землеустрою на згадані земельні ділянки, однак такі експертам сторонами не були надані, а відтак експертиза проводилася на підставі документів, наявних у матеріалах цивільної справи, документів, які долучались ОСОБА_1 .

З висновку експертизи вбачається, що 05.04.2019 року було проведено огляд об`єктів дослідження за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , при огляді об`єктів дослідження експертами проведено обміри земельних ділянок, і як вбачається зі схеми земельних ділянок згідно проведених обмірів площа земельної ділянки ОСОБА_1 становить 0.1038 га, площа земельної ділянки ОСОБА_3 становить 0.1010 га, ширина по вулиці обох земельних ділянок становить 25.41 м, ширина земельної ділянки ОСОБА_1 по городу становить 25.73 м, ширина земельної ділянки по городу ОСОБА_3 становить 24.82 м.

Аналізуючи наданий експертами висновок, колегія суддів приходить до висновку, що зазначений висновок експертів не містить висновків про порушення межі земельної ділянки ОСОБА_1 , такий не є беззаперечним доказом порушення межі шляхом встановлення ОСОБА_3 загорожі між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , не містить висновку про розмір та площу самовільно зайнятої земельної ділянки.

Судом апеляційної інстанції задоволено клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 та витребувано зі Стрийського МБТІ матеріали інвентаризаційних справ на житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та для ведення садівництва, земельні ділянки розташовані по АДРЕСА_2 , які надійшли на адресу суду, сторони мали можливість ознайомитися з витребуваними матеріалами, за результатами ознайомлення подати свої додаткові письмові пояснення, однак такі на адресу суду апеляційної інстанції не поступали.

Частина 3 ст. 102 ЦПК України передбачає, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до ч.1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Як вбачається з матеріалів справи, на спростування висновку судової земельно-технічної експертизи представником ОСОБА_1 ОСОБА_5 подано консультативний висновок з рецензування висновку експертів №190/191, складеного за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №447/1763/14, складений 10.11.2020 року, у якому зазначено, що експерти з самого початку не мали вихідних даних для проведення дослідження в матеріалах справи, не отримали їх за клопотанням та не проводили топографо геодезичні роботи, а відтак ними мало бути складено повідомлення про неможливість надання висновку.

У консультативному висновку зазначено, що висновок №190/191 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №447/1763/14 від 23.05.2020 року, складений судовими експертами Львівського НДІСЕ Міністерства юстиції України Іляшем В.В. та ОСОБА_10 є неповним, необґрунтованим та не відповідає вимогам нормативно-правових актів.

На думку колегії суддів згаданий консультативний висновок обґрунтований неможливістю проведення експертами судової земельно-технічної експертизи за відсутності в матеріалах справи вихідних даних для проведення дослідження і не отримання таких на їх вимогу, а відтак наслідком цього повинно було бути повідомлення про неможливість надання висновку.

Колегія суддів вважає, що надання представниками ОСОБА_1 консультативного висновку з рецензування висновку експертів №190/191, складеного за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №447/1763/14, був складений 10.11.2020 року, свідчить про те, що вони не погоджувалися з висновком №190/191 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №447/1763/14 від 23.05.2020 року, а відтак маючи достатньо часу не звернулися до іншого експерта для проведення земельно-технічної експертизи, з огляду на положення ч. 1 ст. 106 ЦПК України, та не надали суду апеляційної інстанції іншого висновку на спростування висновку експерта, з яким вони не погоджувалися.

Колегія суддів задовольнила клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 про виклик експертів Львівського НДІСЕ Іляша В.В. та ОСОБА_10 , які неодноразово викликалися в судові засідання, однак не були допитані судом у зв`язку з оголошеними в судових засіданнях перервами та необхідністю попереднього витребовування за клопотанням представника ОСОБА_5 документів, судом попередньо надсилалися експертам питання, які зазначив ОСОБА_5 , і оскільки представник ОСОБА_5 , клопотання якого про виклик експертів було задоволено, не був присутній в судовому засіданні 08.12.2021 року, експерти ОСОБА_11 та ОСОБА_10 судом не допитувались.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Стаття 110 ЦПК України передбачає, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Колегією суддів також досліджено витребувані судом апеляційної інстанції за клопотанням представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 матеріали інвентаризаційних справ на житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , з яких вбачається, що площа земельних ділянок, на яких розташовані житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 становить 0.10 га.

Зокрема, це підтверджується рішенням виконавчого комітету Жидачівської районної ради депутатів трудящих від 22.07.1963 року №331, яким затверджено рішення загальних зборів колгоспників колгоспу ім. Ватутіна №9 від 02.07.1963 року про відведення ОСОБА_12 земельної ділянки та надано право на проведення житлового будівництва на земельній ділянці площею 0.10 га розміром 25х40, свідоцтвом про право власності, виданим 24.061982 року, договором дарування.

В матеріалах цивільної справи міститься архівний витяг рішення виконавчого комітету Жидачівської районної ради депутатів трудящих №331 від 22.07.1963 року, яким дозволено будівництво житлового будинку ОСОБА_13 , план забудови земельної ділянки ОСОБА_13 , у якому зазначено ширину земельної ділянки 25 м, довжину 40 м.

Тобто, і площа, і розміри земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які надавалися під будівництво житлових будинків є однаковими, тобто, ширина земельних ділянок 25 м, а довжина 40 м.

В технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та для ведення садівництва, земельні ділянки розташовані по АДРЕСА_2 , міститься план території земельної ділянки, із зображенням земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ширина земельної ділянки ОСОБА_1 зі сторони АДРЕСА_2 становить 25.47 м, ОСОБА_3 25.45 м, з протилежної сторони ширина земельної ділянки ОСОБА_1 становить 25.73 м, 25.15 м, тобто, ширина земельних ділянок зі сторони АДРЕСА_2 і у ОСОБА_3 , і у ОСОБА_1 збільшилася. Збільшилася також площа земельної ділянки ОСОБА_1 , що становить 0.1038 га, та ОСОБА_3 , що становить 0.1016 га.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_3 саме за рахунок захоплення нею частини земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 , площа якої також збільшилася.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем ОСОБА_3 прав чи законних інтересів ОСОБА_1 самочинним влаштуванням ОСОБА_3 загорожі (паркану), зайняттям ОСОБА_3 45 см земельної ділянки ОСОБА_1 , а відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: Н.П. Крайник

Р.П. Цяцяк