Номер провадження 22-ц/804/438/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року

м. Бахмут

справа № 219/10787/19

провадження № 22-ц/804/438/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 219/10787/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2020 року (суддя Дубовик Р.Є.), ухваленого в приміщенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області, повне судове рішення складено 20 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування, якого послалась на те, що вона є власником житлового будинку із відповідними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок. 04 липня 2015 року вона зі своїм сином ОСОБА_3 приїхала навідатися на вищевказане домоволодіння, де ними було виявлено, що житловий будинок, літня кухня, сарай, гараж не мають даху (знято шифер, перекриття з пошкодженням стін), зняті двері та ворота, а також знятий паркан. Зі слів сусідів, які були свідками незаконний дій, ними встановлено декілька невідомих осіб, які в їх відсутність займалися незаконним розбором житлового будинку та будівель і споруд. Даний факт також був зафіксований актом, складеним повноважною комісією від 04 серпня 2015 року. У зв`язку із цим, вона звернулася із відповідною заявою про вчинення кримінальних правопорушень до органів поліції. Згідно з повідомленням про початок досудового розслідування від 03 жовтня 2015 року, яке прийнято старшим слідчим СВ Артемівського МВ ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_4 , попередня правова кваліфікація вказаним протиправним діям дана за ч. 1 ст. 194 Кримінального кодексу України, а відповідні відомості було внесено до ЄРДР. Також 17 червня 2018 року її було допитано в рамках даного кримінального провадження.

21 березня 2017 року в якості свідка в рамках даного кримінального провадження було допитано ОСОБА_2 , який в своїх показаннях, зокрема, вказував, що між його матір`ю ОСОБА_5 та нею мав місце майновий конфлікт, який полягав у тому, що вона, нібито, давала обіцянку після продажу зазначеного вище житлового будинку сплатити їй проценти від продажу даного будинку, оскільки такий будинок, нібито, було придбано за її спільні кошти та кошти її чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому матері ОСОБА_2 почали дзвонити сусіди по АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_7 про те, що господарські будівлі приватного домоволодіння зіпсувались, один із сараїв завалився, невідомі люди проводять розборку домоволодіння на будівельні матеріали. Після даного дзвінка ОСОБА_5 було прийнято рішення забрати шифер, яким було покрито дах будинку. Після прийняття цього рішення відповідачем разом із його тестем ОСОБА_8 вказаний шифер було знято та складено на території приватного домоволодіння ОСОБА_8 . В подальшому відповідач дізнався, що за даним фактом вона звернулась до органів поліції.

Показання самих відповідачів та ОСОБА_5 , підтверджують той факт, що саме відповідачі вчинили протиправні дії щодо пошкодження належного їй майна, шляхом зняття шиферу з даху. В той же час в результаті таких протиправних дій відповідачів будинок фактично залишився без даху і всі осадки (дощ, сніг тощо) безпосередньо почали попадати у будинок, що призвело до його істотного пошкодження, а саме: було пошкоджено фундамент, віконні рами, двері дощаті прогнили. Фактично результатом протиправних дій відповідачів будинок наразі перебуває у напівзруйнованому стані, що підтверджується актом обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 , складеного комісією Сіверської міської ради. Згідно до звіту про оцінку збитків від пошкодження від 30 серпня 2019 року № DP190820-C1 загальна вартість збитків від пошкодження житлового будинку складає 94000 грн.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошову суму в розмірі 94 000,00грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірність поведінки відповідача ОСОБА_2 не була доведена будь-яким судовим рішенням чи іншими доказами, дії відповідача не були у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною позивачу шкодою, тобто спричинена позивачу шкода не виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача ОСОБА_2 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду позивач ОСОБА_1 посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи встановлено, що відповідачі дійсно здійснювали розбору її будинку. Проте, відповідачі повідомляли суд про те, що вказані дії ними нібито вчинялись лише після того як будинок зруйнувався.

В результаті протиправних дій відповідача, які виразились у пошкодженні її будинку, їй було завдано матеріальної шкоди, що підтверджується матеріалами справи, а розмір шкоди підтверджується звітом про збитки від пошкодження від 30 серпня 2019 року № DP190820-C1, згідно якого загальна вартість збитків від пошкодження вказаного вище житлового будинку складає 94 000 грн., а розмір шкоди відповідачем не заперечувався. Крім того, відповідачем належним чином не було доведено відсутність його вини у спричиненні їй матеріальної шкоди, тому вказане є юридичною підставою для висновку про наявність вини відповідача у заподіянні їй шкоди. Посилається на правовий висновок який викладено в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 203/2378/14-ц.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, що викладенні в позовній заяві.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

На підставі біржового контракту № 284-Н (договору купівлі-продажу) від 14 вересня 2001 року, ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_5 купила житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на приватизованій земельній ділянці. Вартість майна, що продається, складала 1700 грн. (а.с.124).

Оскільки на дату укладання біржового контракту № 284-Н (договору купівлі-продажу) від 14 вересня 2001 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, ОСОБА_5 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_9 про визнання права власності на житлове приміщення.

Рішенням Артемівського районного суду Донецької області від 16 травня 2003 року у справі № 2-652-2003 визнано за ОСОБА_5 право приватної власності на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.122).

Право приватної власності за ОСОБА_5 зареєстровано Комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Артемівська 28 травня 2004 року, про що видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3716311 від 28 травня 2004 року (а.с.123).

Згідно з договором купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки від 21 червня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Другої артемівської державної нотаріальної контори Літвіновою В.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 2419, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купив жилий будинок з спорудами і побудовами та земельну ділянку площею 0,1741 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Продаж будинку вчинено за 1000 грн. (а.с.125).

Відповідно до довідки КП «Бахмутське бюро технічної інвентаризації», виданої з відомостями станом на 31 грудня 2012 року, ОСОБА_5 на праві приватної власності належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Артемівською філією Донецької товарної біржі 14 вересня 2001 року за № 284, та на підставі рішення Артемівського районного суду від 16 травня 2003 року у справі № 2-652-2003. Житловий будинок було продано 21 червня 2004 року (а.с.121).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 квітня 2013 року, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М. та зареєстрованим в реєстрі зі № 1263, спадкоємицею зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_6 , 1947 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою артемівською державною нотаріальною конторою 21 червня 2004 року по реєстру за № 2419 і зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 червня 2004 року за № 6029290, № 3277-16. За вищезгаданою адресою знаходиться один одноповерховий дерев`яний будинок А1аа та такі господарсько-побутові будівлі та споруди: цегляна літня кухня Б, цегляний сарай В, цегляний льох Г, цегляний сарай Д, цегляний сарай Е, цегляна вбиральня И, огорожа 1-2, колодязь 3. Вартість спадкового майна становити 13475 грн. (а.с.9), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2920981 від 25 квітня 2013 року (а.с.11-12).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 квітня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М. та зареєстрованого в реєстрі зі № 1261, спадкоємицею зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_6 , 1947 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею -0,1000 га, кадастровий номер :00:002:0340, яка розташована на території АДРЕСА_1 (а.с. 13), про що також свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 33873783 від 25 квітня 2013 року (а.с.14-15).

Згідно копії матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003075 від 03 жовтня 2015 року за ч. 1 ст. 194 КК України, згідно з якими в період часу з червня 2015 року по 04 липня 2015 року невстановлені особи пошкодили майно, яке знаходилося на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 , а саме пошкодили дах будинку, літньої кухні, сараю, гаражу, перекриття стін, огорожу домоволодіння, чим спричинили ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 35000 грн. (а.с.19-33).

У відповідь на запит суду від 10 серпня 2020 року Бахмутським ВП ГУНП в Донецькій області повідомлено, що за заявою ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003075 від 03 жовтня 2015 року внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України. 22 червня 2019 року по кримінальному провадженню № 0003075 від 03 жовтня 2015 року прийнято рішення за ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.119).

Згідно з копією постанови про закриття кримінального провадження від 22 червня 2019 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003075 від 03 жовтня 2015 року, про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Слідчим у постанові зазначено, що дії особи, яка скоїла пошкодження майна потерпілої ОСОБА_1 формально містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, але через відсутність підтвердження вказаних дій, відсутність жодного документа про завданий матеріальний збиток, відсутність суб`єкта кримінального правопорушення, а також те, що у ході слідства не здобуто доказів, які б вказували на наявність складу злочину у вищевказаному діянні, немає можливості встановити суб`єктивну сторону кримінального правопорушення (а.с.120).

Відповідно до звіту № DP190820-C1 про оцінку збитків від пошкодження, складеного оцінювачем ОСОБА_10 , станом на 30 серпня 2019 року збитки від пошкодження житлового будинку загальною площею 37,9 м?, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складають 94000 грн. (а.с.34-71).

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Сіверську Бахмутського району Донецької області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2020 року (а.с.93).

Ухвалою суду від 12 травня 2020 року провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди в частині позовних вимог до ОСОБА_8 закрито у зв`язку з його смертю (а.с.98).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову складає 94 000,00 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірність поведінки відповідача ОСОБА_2 не була доведена будь-яким судовим рішенням чи іншими доказами, дії відповідача не були у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною позивачу шкодою, тобто спричинена позивачу шкода не виступає об`єктивним наслідком поведінки відповідача ОСОБА_2 .

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Згідно пункту 3 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог пункту 8 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно частини 1 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

З пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України, вбачається, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з копією постанови про закриття кримінального провадження від 22 червня 2019 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003075 від 03 жовтня 2015 року, про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Слідчим у постанові зазначено, що дії особи, яка скоїла пошкодження майна потерпілої ОСОБА_1 формально містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, але через відсутність підтвердження вказаних дій, відсутність жодного документа про завданий матеріальний збиток, відсутність суб`єкта кримінального правопорушення, а також те, що у ході слідства не здобуто доказів, які б вказували на наявність складу злочину у вищевказаному діянні, немає можливості встановити суб`єктивну сторону кримінального правопорушення (а.с.120).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції було достовірно встановлено, що відсутня вина ОСОБА_2 в завданні шкоди.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування правового висновку який викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 203/2378/14-ц,є не обґрунтованими, оскільки справа, що переглядається виникла з інших правовідносин.

Встановивши, що відсутні умови необхідні для відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення майнової шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 369, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: