ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/818/21
провадження № 2/753/4211/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Єрош Т.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.01.2020 ОСОБА_4 була видана довіреність, якою вона уповноважила ОСОБА_2 , розпоряджатися від її імені (продати, обміняти, здати в оренду, позичку, передавати в заставу в забезпечення зобов`язань) належним позивачці транспортним засобом, а саме, автомобілем марки ТОYОТА, модель С-HR, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

02.01.2021 вище вказана довіреність була припинена (скасована), але з ЄДР МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, позивачу стало відомо, що її транспортний засіб було продано.

Позивач вимагала звіту з відповідача та повернення транспортного засобу або грошових коштів, на що відповідач відмовився будь-що надавати і перестав виходити на зв`язок.

Відповідач не повідомив про замісника, не передав довірителеві позивачу все одержане у зв`язку з виконанням доручення (а саме, грошові кошти після продажу автомобіля).

Згідно маркетингового дослідження ТОВ «Бізнес Ассіст», за середньою оцінкою даний транспортний засіб коштує 672 000 грн. 00 коп.

У позовних вимогах позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 672 000 грн.00 коп. завданих від продажу автомобіля збитків.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 21.01.2021 відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Відповідачу запропоновано надати відзив.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених в позові.

Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували з викладених у відзиві підстав.

Правом на подачу відповіді на відзив сторона позивача не скористалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд, вислухавши представника позивача, заперечення відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 на праві власності належав автомобіль марки ТОYОТА, модель С-HR, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 09.02.2019.

06 січня 2020 року згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тодорович О.Л., зареєстровано в реєстрі за №215, якою ОСОБА_4 надала ОСОБА_2 , права на належний їй на праві приватної власності автомобіль ТОYОТА, модель С-HR, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , зокрема, розпоряджатись від її імені: в тому числі продати, обміняти, здати в оренду, позичку, передавати в заставу в забезпечення зобов`язань, належним їй на праві свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 8043 09.02.2019 автомобілем марки ТОYОТА, модель С-HR, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Довіреність видана з правом передоручення повноважень іншим особам, з правом виїзду за межі України, строком на 3 роки і дійсна до 06.01.2021.

02 січня 2021 року вище вказана довіреність від 06 січня 2020 року була припинена позивачем, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей за № 43603791, виданим 02.01.2021 приватним нотаріусом КМНО Едігаровим Е.М.

Вирішуючи по суті заявлені позовні вимоги ОСОБА_4 суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого майнового права чи інтересу (ст. 16 ЦК України), одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно зі ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Відповідно до ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Таким чином, законодавством передбачені дії повіреного після закінчення виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Довіреність згідно зі ст. 237, 244 ЦК України свідчить про наявність між особою, яка її видала та особою, якій її видано, правовідносин, котрі є представницькими відносинами.

Представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 240 ЦК України).

Так, за змістом довіреності від 06 січня 2020 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 від її імені розпоряджатись автомобілем (розпоряджатись від її імені: в тому числі продати, обміняти, здати в оренду, позичку, передавати в заставу в забезпечення зобов`язань).

Для цього серед іншого надала право укладати та підписувати від її імені договори-цивільно правового характеру щодо розпорядження та користування автомобілем у тому числі договори оренди (найму) зазначеного транспортного засобу, визначаючи на власний розсуд ціну, строки та інші умови; одержувати належні їй за цими договорами грошові суми (орендну плату) та інше.

29 грудня 2020 року ОСОБА_4 продавець в особі ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_2 за дорученням та покупець ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу №8045/2020/2364450 у РСЦ МВС, згідно умов якого продавець ОСОБА_4 зобов`язується передати у власність покупця ОСОБА_2 автомобіль ТОYОТА, модель С-HR, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , за 100 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 згаданого договору право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання цього договору, договір підписаний 29.12.2020 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в РСЦ МВС в м. Києві в присутності адміністратора ОСОБА_6 .

Відтак, з 29.12.2020 право власності на вказаний автомобіль перейшло до покупця ОСОБА_2 .

Таким чином, судом встановлено, що відповідач не отримував грошових коштів за продаж спірного автомобіля, оскільки не здійснював його продаж, а навпаки придбав його.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві власності належить автомобілем марки ТОYОТА, модель С-HR, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 29.12.2020.

Зазначене підтверджується зі змісту договору купівлі-продажу транспортного засобу №8045/2020/2364450 від 29.12.2020, відповідно до якого продавець - ОСОБА_4 , а покупець - ОСОБА_2 .

Позивач у свою чергу звертаючись до суду із вказаним позовом вказує на, що відповідач ОСОБА_2 , отримавши кошти за договором купівлі-продажу, до теперішнього часу не передав їх попередньому власнику автомобіля ОСОБА_4 , посилаючись на ст. 22 ЦК України та ч. 4 ст. 250 ЦК України, як на правову підставу для виникнення у неї права на стягнення коштів з відповідача.

Статтею 250 ЦК України визначено, що представник має право відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю.

Представник зобов`язаний негайно повідомити особу, яку він представляє, про відмову від вчинення дій, які були визначені довіреністю.

Представник не може відмовитися від вчинення дій, які були визначені довіреністю, якщо ці дії були невідкладними або такими, що спрямовані на запобігання завданню збитків особі, яку він представляє, чи іншим особам.

Представник відповідає перед особою, яка видала довіреність, за завдані їй збитки у разі недодержання ним вимог, встановлених частинами другою та третьою цієї статті.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Збитками визнаються: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Разом із цим одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, згідно якого сторони вільно розпоряджаються своїми правами.

Відповідно до частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини відповідача.

При цьому обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання і збитками покладено на позивача.

Отже, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками потерпілої сторони.

Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки, тому кредитор має довести не лише розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, але також самий факт порушення відповідачем його обов`язку та причинний зв`язок між цим порушенням і шкодою. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тому, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

Так, у позові не вказано які позивачка мусить зробити витрати для відновлення свого порушеного права, як і не зазначено якими діями відповідача завдані позивачу збитки у разі недодержання вимог, встановлених частинами другою та третьою статті 250 ЦК України, а також чим підтверджується недодержання вимог відповідачем, встановлених частинами другою та третьою статті 250 ЦК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не має правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 збитків та інших сум, оскільки відповідач не здійснював продаж автомобіля, та не отримував виручених за його продаж грошових коштів.

Між тим, вимагаючи відшкодування з відповідача збитків у розмірі вартості проданого автомобіля, позивач не довела факт вчинення відповідачем неправомірної дії, яка є у причинному зв`язку із причиненою шкодою, оскільки договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 29.12.2020, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , до теперішнього часу ніким не оспорювався, його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним, а відтак відповідно до ст. 204 ЦК України цей правочин вважається правомірним.

Крім того, з фактичних обставин справи вбачається, що автомобіль марки ТОYОТА, модель С-HR, 2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартість якого просить відшкодувати позивачка з посиланням на те, що є власником автомобіля, на даний час не знищений і не втрачений. Дане майно знаходиться у володінні добросовісного набувача ОСОБА_2 .

Таким чином, при розгляді справи позивачкою не доведено вчинення відповідачем правопорушення, що є необхідною умовою для виникнення деліктної відповідальності, тому суд не вбачає підстав для задоволення її вимог про стягнення з відповідача збитків.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які остання зазначає у позовній заяві. Вказані твердження ґрунтуються виключно на поясненнях самого позивача.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 42, 76, 77, 81, 89, 263-264, 265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: