СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 4-с/759/23/21
ун. № 2-1214/11
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Кириленко Т.В.;

при секретарі - Істоміній О.Г.;

за участю представника скаржника ОСОБА_4

представника приватного виконавця Коваленко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,-

В С Т А Н О В И В:

12 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії і рішення приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Телявського А.М., в якій просила визнати дії і рішення приватного виконавця Телявського А.М. неправомірними, а саме направлення постанови про відкриття виконавчого провадження не рекомендованим листом і не за адресою її місця проживання, не оголошення її в розшук, неправомірного опису та накладення арешту на її квартиру, не відповідаючої дійсності оцінки її квартири, подачі заявки на продаж квартири на електронні торги за недійсною початковою вартістю, не розгляд її заяви про відстрочку виконавчого провадження, передачу на продаж її квартири під час дії мораторію на заборону продажу іпотечного житла, посилаючись на те, що такі дії порушили її права як учасника виконавчого провадження.

Крім того, ОСОБА_1 просила зобов`язати приватного виконавця Телявського А.М. усунути порушення діючого законодавства шляхом проведення повторної оцінки спірної квартири, винести постанову про відстрочку виконання виконавчих дій до закінчення дії мораторію про заборону продажу іпотечного житла, відкликати заявку на електронні торги подану ДП «Сетам», розглянути в іншій спосіб стягнення боргу на користь стягувача.

12 травня 2020 року від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. надійшли пояснення по суті скарги на дії приватного виконавця, в яких останній просив суд відмовити у задоволенні скарги у зв`язку із її необґрунтованістю, посилаючись на те, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/759/68/13 від 22.10.2014р., виданого Святошинським районний судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" заборгованості він діяв у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження". Щодо незастосування до спірних правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті», зазначає, що боржником не було надано доказів того, що спірна квартира використовується як місце постійного проживання та того, що у власності боржника не знаходиться інше нерухоме майно.

У судовому засіданні представник заявниці скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представники приватного виконавця проти скарги заперечували з підстав, викладений у поясненні.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Як убачається з матеріалів справи, 09.11.2006 року року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір CNL-007/715/2006, відповідно до якого позичальник надав кредит двом траншами на загальну суму 64000 доларів США на строк до 09.11.2016 року зі сплатою процентів за користування кредитом із застосуванням плаваючої процентної ставки, що складається із фіксованого відсотка 5,49% річних та FIDR - процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк у 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору (далі - Договір). (т. 1 а.с. 4-10).

Відповідно до п. 3.1. частини № 2 Договору сторони дійшли згоди, що в якості забезпечення всіх видів зобов`язань за Договором позичальник зобов`язується передати в іпотеку банку квартиру загальною площею 45,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності позичальника.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.12.2013 року з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто залишок заборгованості по кредиту у розмірі 53946,51 доларів США, що еквівалентно 430 708,93 грн., несплачені відсотки по кредиту в розмірі 19562,16 доларів США, що еквівалентно 156 184,28 грн., заборгованості по пені в розмірі 430708,93 грн. та судовий збір в розмірі 3441 грн., а всього - 1 021 043,14 грн. (т. 1 а.с. 221-225).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.08.2014 року у даному рішенні суду було виправлено арифметичну описку та вірно зазначено загальну суму, що підлягає стягненню із відповідачки на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - 1 020 941,14 грн. (т. 2 а.с. 62-63).

На підставі даного рішення 22.10.2014 року Святошинським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (т. 2 а.с. 66).

Даний виконавчий лист неодноразово пред`являвся до виконання, проте повертався стягувачу, останній раз 23.12.2016р. згідно п. 2 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження".

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. від 06.09.2019 року на підставі заяви стягувача за вказаним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження № 59997371 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у загальному розмірі 1 020 941,14 грн. (т. 2 а.с. 104-105).

Також приватним виконавцем було винесено постанови про арешт коштів боржника від 06.09.2019р. (т. 2 а.с. 107) та про арешт майна боржника від 06.09.2019р. (т. 2 а.с. 110).

У подальшому постановою від 23.10.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А.М. було проведено опис та арешт квартири загальною площею 45,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності боржниці (т. 2 а.с. 112-114) та постановою від 20.01.2020 року залучив суб`єкта оціночної діяльності, якому доручив надати експертний звіт з експертної оцінки зазначеної квартири (т.2, а.с. 116-117).

На виконання даної постанови оцінювачем ТОВ «ЄВРОЕКСПЕРТ ГРУП» ОСОБА_2 було подано звіт про оцінку квартири АДРЕСА_1 від 24.01.2020 року (т.2, а.с. 118-151).

27.01.2020 року приватним виконавцем було подано заявку на реалізацію арештованого майна, а саме вищезазначеної квартири, встановивши початкову ціну у 773 300 грн. (т. 2, а.с. 115-116).

Як вбачається з тексту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.12.2013 року, на підставі якого було видано зазначений виконавчий документ, було вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» залишок заборгованості по кредиту у розмірі 53946,51 доларів США, що еквівалентно 430 708,93 грн., несплачені відсотки по кредиту в розмірі 19562,16 доларів США, що еквівалентно 156 184,28 грн., заборгованості по пені в розмірі 430708,93 грн. та судовий збір в розмірі 3441 грн., а всього - 1 021 043,14 грн. (т. 1 а.с. 221-225).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення коштів кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 10.04.2019 року у справі № 726/1538/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на задоволення своїх вимог у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) певного майна.

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже, вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) на примусове стягнення певного майна окремої категорії боржників на період чинності цього Закону, за наявності та доведеності відповідних умов.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 і вказана адреса зазначена в матеріалах цивільної справи та матеріалах виконавчого провадження як місце її постійного проживання.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.08.2010р., якою відмовлено в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на ухвалу про відкриття провадження у справі, встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Крім того, у вказаній квартирі постійно проживає та з 1982р. зареєстрована її матір - ОСОБА_3 , яка 30.08.1994р. подарувала ОСОБА_1 зазначену квартиру (т. 2 а.с. 79, т. 4 а.с.11-12 ).

Посилання представника приватного виконавця на те, що квартира АДРЕСА_1 не використовується ОСОБА_1 як місце постійного проживання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, з копії паспорту вбачається, що заявниця була зареєстрована за різними адресама поза межами м. Києві, а з 2015р. адреса реєстрації місця проживання відсутня (а.с. т. 4 а.с. 127-131).

Як пояснив представник заявниці, ОСОБА_1 за життя свого чоловіка проживала з ним за місцем проходження його служби, проте в 2012р. він помер і з того часу спірна квартира є її постійним місцем проживання. У зв`язку з наявним договором іпотеки зареєструватись в ній вона не має можливості.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що приватним виконавцем перевірялась наявність у ОСОБА_1 на праві власності іншого житла або іншого місця проживання, проте відомостей таких отримано не було (т. 4 а.с. 87, 139).

Згідно із ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Отже, ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, іншого нерухомого майна у власності ОСОБА_1 , як вбачається із матеріалів справи, не має, добровільної згоди на відчуження спірного майна не надавала.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Статтею 447 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio . Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Враховуючи надані суду докази, враховуючи те, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича у виконавчому провадженні ВП № 59997371 за виконавчим листом № 2/759/68/13, виданим 22.10.2014 Святошинським районним судом м. Києва щощо звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з дією мораторію, визначеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом припинення звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з дією мораторію, визначеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у виконавчому провадженні ВП № 59997371, на час дії Закону Україну «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У частині вимог скарги стосовно не направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження та інших постанов боржнику судом встановлено, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 59997371 була направлена на адресу боржника рекомендованим поштовим відправленням №280. Всі інші постанови направлялись простою кореспонденцією (т. 4 а.с. 24-25).

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Таким чином суд не вбачає правових підстав для задоволення скарги у цій частині.

Стосовно неоголошення боржника в розшук суд також не вбачає підстав для задоволення скарги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець звертається до суду із поданням про оголошення боржника в розшук лише в разі відсутності у нього відомостей про місце проживання, перебування боржника.

У даному випадку матеріали виконавчого провадження № 59997371 містили інформацію про адресу боржника, зазначену у виконавчому листі.

Доводи скарги щодо неправомірності проведення опису майна також не знаходять свого підтвердження, оскільки у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Таким чином суд не вбачає порушень приватним виконавцем норм законодавства при винесенні вказаної постанови.

Суд також не приймає до уваги доводи заявниці, що оцінка квартири АДРЕСА_1 , встановлена звітом від 24.01.2020 року у розмірі 773 300 грн. не відповідає реальній, оскільки нею не було подано до суду будь-яких належних доказів, які б спростовували визначену вказаним звітом вартість майна.

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності з позиції належності та допустимості, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, стягувач - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у частині визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича у виконавчому провадженні ВП № 59997371 щодо звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з дією мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом припинення звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на час дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у виконавчому провадженні ВП № 59997371 на час дії Закону Україну «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 1, 5, 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, ст. ст. 260, 354, 447, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, стягувач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича у виконавчому провадженні ВП № 59997371 за виконавчим листом № 2608/1214/11, виданим 22.10.2014 Святошинським районним судом м. Києва щодо звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з дією мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом припинення звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на час дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у виконавчому провадженні ВП № 59997371 на час дії Закону Україну «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині скарги - відмовити

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.В. Кириленко