КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №369/6079/20 Головуючий у 1 інстанції: Янченко А.В.

Провадження №22-ц/824/13176/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

30 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

за участю секретаря Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Тетяна Сергіївна, про визнання договору дарування будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С., про визнання договору дарування будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними, в якому просив:

- визнати договір дарування житлового будинку (літ. А) загальна площа 235,4 кв.м, житлова площа 111,5 кв.м, складові частини будинку - сарай (літ. Б), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 437, виданий 16 листопада 2019 року, видавник: Марчук Т.С. , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, недійсним;

- визнати договір дарування земельної ділянки серія та номер: 436, виданий 16 листопада 2019 року, видавник: Марчук Т.С., приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, з кадастровим номером :01:024:5488, площею 0,0644 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 18 серпня 2010 року він зареєстрований та проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці під кадастровим номером :01:024:5488.

Даний будинок та земельна ділянка до 15 жовтня 2019 року належав на праві приватної власності ОСОБА_2 .

За час проживання він фізичною працею та особистими коштами приймав безпосередню участь у покращенні житлових умов, ремонті будинку та інших спорудах, які розташовані на земельній ділянці.

Починаючи із червня 2018 року особисті відносини між ОСОБА_2 , яка є його матір`ю, стали погіршуватися, вона здійснює на нього та членів його сім`ї психологічний тиск, скандалить, висловлюється щодо нього різними принизливими словами.

ОСОБА_2 в силу свого похилого віку (майже 80 років), поганого самопочуття та постійного тиску на неї ОСОБА_3 без відома ОСОБА_1 оформила договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 16 листопада 2019 року, які посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С.

Відповідно до інформації із реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки площею 0,0644 га з кадастровим номером :01:024:5488 та житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок та земельну ділянку не усвідомлюючи всіх негативних наслідків, які можуть статися в майбутньому із нею, а також з метою перешкодити ОСОБА_1 довести своє право на користування вказаним житловим будинком, оскільки на момент укладення обох договорів дарування був незавершений судовий спір про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

У зв`язку із оформленням спірних договорів дарування його ошукали, а також хочуть залишити без будинку.

Внаслідок укладання договору дарування є загроза опинитися на вулиці не тільки ОСОБА_1 , але й ОСОБА_2 , яка внаслідок стану свого здоров`я, похилого віку та психічного стану погодилася на підписання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки.

Крім того, ОСОБА_3 вже встигла виставити на продаж житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відчуження будинку може негативно відбитися на подальшій долі ОСОБА_1 , а також зробить неможливе виконання рішення суду по цій справі та рішення суду апеляційної інстанції по справі №369/489/19 у випадку їх вирішення на користь ОСОБА_1 .

Спірні договори дарування є недійсними з огляду на положення ч. 3, 5 ст. 203, ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 233 ЦК України, оскільки волевиявлення ОСОБА_2 не повністю відповідало її внутрішній волі, ОСОБА_3 проживає за іншою адресою та не бере участі в утриманні житлового будинку, виставила спірний будинок на продаж.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Тетяна Сергіївна про визнання договору дарування будинку та договору дарування земельної ділянки недійсними відмовлено повністю.

Скасовано заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року у справі №369/6079/20, а саме арешт, накладений на: житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку із кадастровим номером :01:024:5488, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначено, що заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року у справі №369/6079/20 зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням суду.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15 000 грн витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог вказував, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Зазначав, що він подавав заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на 24 червня 2021 року, у зв`язку із його відрядженням, однак дана заява була залишена судом першої інстанції без задоволення. У зв`язку із відсутністю його в судовому засіданні він не мав змоги ознайомитися із спірними договорами дарування, які були надані приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С.

Адвокат Семенець Г.Л. представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Вказувала, що ОСОБА_1 не був власником спірного майна, а мав право лише користуватися ним. Апелянт має власний будинок АДРЕСА_1 , який є сусіднім з будинком АДРЕСА_1 . Укладені спірні договори відповідають волі ОСОБА_2 . Вона є дієздатною, була присутньою та надавала пояснення при розгляді справи №369/489/19.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Беліменко О.О. просили апеляційну скаргу задовольнити.

У судове засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С. не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Адвокат Семенець Г.Л. представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу просила розглянути справу без участі відповідачів та їхнього представника у випадку їх неявки.

На підставі ст. 372 ЦПК України апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності особи, що не з`явилася.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С. та зареєстровано в реєстрі за №436, відповідно до якого дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваної належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0644 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.171-172)

16 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С. та зареєстровано в реєстрі за №437, згідно якого ОСОБА_2 передає у власність (дарує) на користь ОСОБА_3 житловий будинок, а обдаровувана приймає у власність безоплатно належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок. Житловий будинок, який відчужується, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 173-175)

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що спірні договори дарування є недійсними з огляду на положення ч. 3, 5 ст. 203, ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 233 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляд на таке.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно із частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За положеннями статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У пункті 19, 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа н підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається із змісту спірного Договору дарування земельної ділянки та особистим підписом дарувальника ОСОБА_2 підтверджено, що дарувальник свідчить, що від обдаровуваної не приховано обставин, які мають істотне значення; усі умови цього договору відповідають інтересам дарувальника; договір не укладається під впливом тяжкої для дарувальника обставини; дарування здійснюється за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

У спірному Договорі дарування житлового будинку дарувальник ОСОБА_2 особистим підписом підтвердила, що від обдаровуваної не приховано обставин, які мають істотне значення; внаслідок дарування житлового будинку, не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, якихдарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором; житловий будинок є об`єктом права особистої приватної власності дарувальника,набутий нею шляхом укладення та наступного нотаріального посвідчення договору дарування житлового будинку; усі умови цього договору відповідають інтересам дарувальника; договір не укладається під впливом тяжкої для дарувальника обставини; дарування здійснюється за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

Крім того, у Договорі дарування житлового будинку сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам;волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; у них відсутні заперечення щодо кожної з умов договору;вони однаково розуміють значення, умови цього договору та його правові наслідки, про що будуть свідчать особисті підписи сторін на договорі;договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків,які обумовлені у ньому.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення спірних договорів не відповідало дійсній волі дарувальника ОСОБА_2 , що оскаржувані договори дарування вчинялися під впливом обману або під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а також що дарувальник помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Посилання апелянта на постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року в справі №369/489/19 не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки у даній справі суд апеляційної інстанції встановив, що на час ухвалення рішення суду першої інстанції спірний будинок належить на праві власності ОСОБА_3 , а тому дійшов висновку, що первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 вирішено без встановлення належного суб`єктного складу учасників спірних правовідношень, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів. Крім того, суд апеляційної зазначив, що актом від 07 грудня 2018 року №2378, складеного депутатом Боярської міської ради, зафіксовано, що ОСОБА_1 з 2013 року в будинку не проживає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції була залишена без задоволення його заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 24 червня 2021 року, у зв`язку із його відрядженням, що позбавило його можливості ознайомитися із спірними договорами дарування, які були надані приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Марчук Т.С.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без задоволення судом першої інстанції враховано положення ч. 1, 2, 3 ст. 223 ЦПК України, факт повідомлення позивача про дату судового засідання та відсутність доказів перебування його у відрядженні.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 травня 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 було витребувано оригінали спірних документів для огляду та їх копії для долучення до матеріалів справи, при цьому розгляд справи було відкладено на 24 червня 2021 року. Копії спірних документів надійшли до суду першої інстанції 02 червня 2021 року. Позивач не надав доказів неможливості до 24 червня 2021 року у суді першої інстанції ознайомитися із вказаними документами.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених вимог закону, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови суду складено 10 грудня 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко