КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи №363/236/2020
номер провадження №22-ц/824/128/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - суддіБілич І.М.,
суддів Коцюрби О.П., Іванченка М.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вишгородського районного суду Київської області Баличевої М.Б.,

у справі №363/236/20 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

У січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 19.11.2009 року в сумі 55 700, 40 гривень та судові витрати в сумі 1921 гривні, посилаючись на те, що відповідач добровільно не виконує договірні зобов`язання по кредитному договору.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19.11.2009 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір. У зв`язку з неналежним виконанням умов даного договору у ОСОБА_1 станом на 19.11.2019 року існує заборгованість у розмірі - 55 700, 40 грн., яка складається з 24 025, 60 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2 843, 50 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 25 702, 71 грн. - нарахованої пені; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2 628, 59 грн. - штраф (процентна складова), а також судовий збір у розмірі 1921 грн.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О.Л. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважаючи, що договір відповідачем не оспорювався, не визнавався недійсним, а відтак свідчить про згоду відповідача з усіма його умовами, що було засвідчено особистим підписом позичальника щодо згоди з умовами та правилами надання банківських послуг. Укладений договір є публічним договором приєднання, відсутність підпису позичальника на тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки підписавши заяву про приєднання та надання банківських послуг, позичальник висловлює свою згоду на запропоновані банком умови. Вказувала на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні процентів, оскільки кредитний договір є оплатним договором, надання безпроцентних кредитів заборонено відповідно до закону, проігноровано також і те, що кредит надається за рахунок залучених грошових коштів, відмова у стягненні яких несе фінансову загрозу для банківської системи. Наголошувала, що виписка по рахунку відповідача надавалась до матеріалів справи, відповідач користувався кредитом, сплачуючи заборгованість, а отже приймав умови договору у повному обсязі, зокрема і щодо зобов`язання ознайомлюватись з умовами надання банківських послуг на офіційному сайті ПриватБанку. Окрім того, на підставі укладеного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок, видано кредитну картку. Довідка про видані картки, згідно заяви від 19.11.2009 р., додавалась до позову, однак суд першої інстанції помилково не прийняв її як належний доказ, оскільки заява від 19.11.2009 р. містить підпис відповідача про отримання картки та ПІН коду до неї, в заяві зазначено номер отриманої картки № НОМЕР_1 . В наданій до суду довідці про видані картки зазначено декілька карток, оскільки відбувався їх перевипуск за заявою відповідача. Оскільки, відповідача було ідентифіковано 19.11.2009 р., при перевипуску картки підписання нової анкети не вимагається. Отримання картки підтверджується фотом клієнта з карткою, які апелянтом долучені до апеляційної скарги. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався згодою клієнта на право банку в будь-який момент, збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт, про що зазначено в заяві від 19.11.2009 р.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивачем до позовної заяви додані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та дані доповідних записок про внесення змін до них, однак, вони не містять дати їх прийняття чи затвердження. Позивачем також не надано доказів, що саме вказані Умови та Правила існували на момент укладення з відповідачем кредитного договору.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.1054 ЦК України такими умовами є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав суду копію анкети-заяви, підписану відповідачем 19.11.2009 року, про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», витяг з умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанк», витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також розрахунок заборгованості, виписку по рахунку.

Анкета-заява від 19.11.2009 року містить відмітку щодо видачі кредитної картки «Універсальна», базову відсоткову ставку 2.5 % , вказівку на кредитний ліміт у сумі 1000 грн. і номер отриманої картки № НОМЕР_1 . (а.с. 15 зворот ).

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно наголошено позивачу на те, що згідно ст. 80 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 отримав картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом 15 300 грн.

Також матеріали справи містять довідку (без номеру та дати) про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 , з якої видно, що 19.11.2009 року, 10.07.2010 року, 11.07.2010 року, 08.11.2010 року, 07.12.2010 року, 08.12.2010 року, 24.12.2010 року, 24.12.2010 року, 13.04.2011 року, 14.04.2011 року, 27.05.2011 року, 04.10.2011 року, 23.03.2013 року, 01.04.2013 року, 15.06.2015 року, 14.07.2015 року, 18.08.2015 року, 15.10.2015 року, 27.10.2015 року, 07.12.2015 року, 11.07.2016 року, 13.10.2017 року та 15.12.2018 року відбулися зміни кредитного ліміту ОСОБА_1 , однак у довідці відсутні дані за якими картковими рахунками відбувалися відповідні зміни кредитного ліміту.

Також, позивачем долучено до матеріалів справи довідку (без номеру та дати) про надання ОСОБА_1 наступних кредитних карт: 19.11.2009 року № НОМЕР_1 ; 21.10.2010 року № НОМЕР_2 ; 27.11.2012 року № НОМЕР_3 ; 30.11.2016 року № НОМЕР_4 ; 15.03.2017 року № НОМЕР_5 та 13.04.2017 року № НОМЕР_5 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в обґрунтування позовних вимог позивачем не було долучено доказів того, що вказані картки були отримані саме ОСОБА_1 та на яких умовах, жодних заяв або анкет про отримання вищевказаних кредитних карток матеріали справи не містять, як і не містять доказів ознайомлення ОСОБА_1 зі зміною умов та правил надання банківських послуг.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно п.22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, у випадку непогодження в анкеті-заяві ціни договору (у тому числі в частині сплати процентів за користування кредитними коштами) відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Незважаючи на підпис позичальника на довідці про умови кредитування, датований 19.11.2009 р., ПАТ КБ «Приватбанк» у виписці по рахунку вказана різна ставка % за якою нараховувалась заборгованість як і різні карткові рахунки, на що правильно наголошено судом першої інстанції ( а.с. 16).

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідача було ідентифіковано 19.11.2009 р., а тому при перевипуску картки підписання нової анкети не вимагалась, водночас, отримання картки підтверджується фотографуванням клієнта з карткою, які апелянтом долучені до апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянтом причин, що об`єктивно не залежали від нього, для подання нових доказів до суду апеляційної інстанції, не вказано, у зв`язку з чим відсутні підстави для прийняття нових доказів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі.

Відповідно до виписки, наданої позивачем до суду першої інстанції, в ній фігурують наступні кредитні картки № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_2 ; № НОМЕР_3 ; № НОМЕР_4 ; № НОМЕР_5 ; № НОМЕР_5 .

Доказів їх отримання позичальником, окрім картки № НОМЕР_1 , та того, що вони всі обліковуються за позичальником саме по договору від 19.11.2009 р., як вірно вказано судом першої інстанції, позивачем не надано.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 7, 368, 369, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни - залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: