Справа № 177/1912/19
Провадження № 2/177/32/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 лютого 2021 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, упорядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначена частки в спільному сумісному майні подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду 29.11.2019 з указаним позовом та просив визнати домоволодіння АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю його та його колишньої дружини ОСОБА_3 , визначивши рівність часток у вказаному майні, а саме що кожному з них належить 1/2 частина вказаного домоволодіння.

В обґрунтування позову вказав, що 13.09.2005 зареєстрував шлюб з відповідачем. Під час шлюбу, 28.04.2009, він та відповідач купили за спільні кошти житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де почали мешкати як подружжя. Шлюб з відповідачем розірвано 08.02.2011, після чого виникло питання про поділ майна. Відповідач обіцяла поділити майно в добровільному порядку, на що він погодівся і тому не звертався до суду. Після того, ОСОБА_3 стала умисно ухилятися від поділу майна, відтягувала час, перестала пускати позивача до будинку. Зараз у позивача склалися складні життєві обставини, пов`язані зі здоров`ям, через що він не міг працювати, сплачувати аліменти на утримання дитини, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Позивач звернувся до відповідача з приводу набуття нею права власності на його частку спільного сумісного майна подружжя 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 з припиненням права стягнення аліментів на утримання дитини. Оскільки з відповідачем не дійшли згоди, позивач змушений звернутися до суду щодо визначення частки у спільному сумісному майні подружжя задля того, щоб розпорядитися нею та сплатити заборгованість по аліментам.

Представником відповідача 06.02.2020 подано відзив на позовну заяву, у якій викладено заперечення щодо позову, з таких підстав. Дійсно, у період шлюбу, 28.04.2009, позивач та відповідач придбали домоволодіння АДРЕСА_1 . Між подружжям була усна домовленість, що даний будинок купується для їх спільної доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вже на той час подружжя припинило фактично шлюбні відносини, оскільки у них постійно виникали сварки, вони не проживали разом, тому вирішили оформити правовстановлюючі документи на ім`я відповідача. При оформленні договору купівлі-продажу позивач зазначав, що мешкає за адресою реєстрації у своєї матері та жодного відношення до придбаного будинку мати не бажає. Таким чином, з моменту придбання спірного домоволодіння позивач жодного разу туди не приїздив, жодного дня там не проживав, коштів у даний будинок на поліпшення житлових умов не надавав, оскільки будинок побудований у 1934 році і був занедбаний. Відповідач самостійно займалась поліпшенням стану будинку, покращенням житлових умов, замінивши у ньому дах, вікна та двері, зробивши ремонт для проживання в ньому разом з донькою. Заявляючи про своє право сумісної власності, позивач не враховує свій обов`язок щодо утримання та збереження нормального стану майна, передбачений ст. 322 ЦК України. Зазначаючи у позові про усну домовленість з відповідачем щодо добровільного поділу майна, позивач вводить суд в оману, оскільки такої домовленості між сторонами не було. Крім того, набуття права власності на частину спірного будинку не припиняє обов`язків позивача по сплаті алімегтів на утримання дитини, припинення стягнення аліментів взамін на нерухомість не може бути погоджено лише між батьками, оскільки потребує згоди органу опіки та піклування з урахуванням вартості майна та щомісячних платежів зі сплати аліментів до досягненгя дитиною повноліття. Разом з тим, позивач, одразу при придбанні будинку, знав, що право власності на домоволодіння зареєстровано на відповідача, про що ним надано згоду у нотаріуса, а після розірвання шлюбу він достеменно знав про порушене своє право, однак звернувся до суду лише в 2019 році, після спливу 10 років, тобто з порушенням строку позовної давності, яку представник відповідача просить застосувати.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач додатково у судовому засіданні пояснив, що в березні-квітні 2009 року разом відповідачем, під час перебування у шлюбі, за спільні кошти придбали будинок АДРЕСА_1 . Вартість будинку зараз назвати не може. Станом на 2009 рік він працював на ВАТ АрселорМіттал Кривий Ріг, а відповідач на АТ Українська залізниця та обидва мали дохід у вигляді заробітної плати. Працюючи контролером-охоронцем, його щомісячна заробітна плата складала приблизно 1500-1800 грн. Також зазначив, що на придбання будинку його матір надала подружжю грошові кошти в розмір 5000,00 грн. Після придбання домоволодіння, подружжя почало там проживати, але приблизно в червні 2009 року відповідач його вигнала, через що він переїхав до квартири за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_2 , де мешкає і до сьогодні зі своєю матір`ю. З приводу вчинення відповідачем перешкод у його проживанні до правоохоронних органів не звертався, з позовом про вселення, поділ майна подружжя до суду також не звертався.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов та просили застосувати строк позовної давності.

У судовому засіданні відповідач не заперечувала, що будинок придбано у період перебування у шлюбі, однак фактичо на той час шлюбні відносини з позивачем було припинено, хоча судом шлюб розірвано лише в 2011 році. Гроші на придбання будинку надали її батьки в розмірі 3000,00 грн. Будинок був занедбаний, оскільки побудований у 1934 році, та потребував ремонту та перебудови. Позивач не бажав брати участі у поліпшенні житлових умов, тому вони дійшли згоди, що домоволодіння, в якому мешкає відповідач з донькою, залишиться відповідачу з дитиною, а позивач забрав собі пральну машинку, вартістю 3000,00 грн, яку вони придбали за кредитні кошти. Будівництво та ремонт відповідач здійснювала самостійно, у цьому їй допомогали її батьки.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази в справі, подані сторонами в обґрунтування заявлених вимог та заперечень, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 17.09.2005 перебували у шлюбі, який розірвано 08.02.2011, що вбачається з копії паспорту позивача та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 5, 8).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину доньку, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

Під час перебування у шлюбі, а саме 28.04.2009, відповідно до договору купівлі-продажу ВМО № 986877, засвідчено приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Андрух І.В., зареєстровано в реєстрі за №713, ОСОБА_3 придбала будинок АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 15.05.2009, що вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухому майно №22740078 від 15.05.2009 та підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно №159856668 (а.с. 10, 31-32, 33-34).

Відповідно до відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 27.01.2021, ОСОБА_1 в 2009 році мав дохід у розмірі 30942,32 грн (а.с.135-136).

Дохід ОСОБА_3 за період з січня 2009 по грудень 2009 підтверджується довідкою про доходи № 3 від 22.01.2021 та складається з зарплатні в розмірі 32913,81 грн (а.с. 137).

Відповідачем на спростування пояснень позивача про те, що в спірному домоволодінні вони проживали як подружжя, надано акт від 31.01.2020, підписаний мешканцями АДРЕСА_1 , де зазначено, що ОСОБА_1 з квітня 2009 року за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає (а.с. 94).

Відповідно до довідок виконавчого комітету Данилівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 15.09.2020 № 684, № 685, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: ОСОБА_6 співмешканець, ОСОБА_5 дочка, ОСОБА_7 дочка (а.с. 95).

На підтвердження пояснень, наданих у судовому засіданні та зазначених у відзиві на позов, що позивач не брав участі у поліпшенні житлових умов у спірному домоволодінні, відповідач надала суду технічний паспорт домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку «А», сараю «Б», літньої кухні «В», вбиральні «Д», огорожа «І», вимощення «ІІ», рік побудування 1934; договір від 11.05.2010, укладений ОСОБА_3 з ЧП ОСОБА_8 на виготовлення та доставку ПВХ конструкцій (вікна); заказ від 10.10.2011 №61, підписаний ОСОБА_3 та «МаркаМет», щодо придбання матеріалів для ремонту даху; договір від 04.12.2015, укладений між ОСОБА_3 та ЧП ОСОБА_9 на виготовлення, доставку та встановлення металопластикових дверей (а.с.35-36, 37, 38, 39).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що мешкає по сусідству з ОСОБА_3 . Зі слів відповідача знає, що для відповідача будинок придбали її батьки. ОСОБА_1 приїхав в 2009 році, подивився в якому занедбаному стані знаходиться будинок, та поїхав у місто. Більше в селище позивач не приїздив. Будинок дуже старий. Відповідач його ремонтувала, перекривала дах самостійно. Зі слів відповідача знає, що окрім її батьків, їй більше ніхто не допомагав ні у ремонті, ні у вихованні доньки.

Мати відповідача ОСОБА_11 , допитана у судовому засіданні в якості свідка, суду показала, що будинок АДРЕСА_1 купували для сім`ї ОСОБА_3 , для чого їй давали гроші в розмірі 3000,00 грн. Як відповідач використала гроші, свідок не знає, однак надавали їй грошову суму в розмірі вартості будинку саме на придбання будинку. Позивача у будинку жити не захотів, оскільки будинок потребував ремонту та, відповідно, великих затрат. Всі поліпшення відповідач робила за власні кошти та їх, батьків, фінансової підтримки. Свідку відомо, що відразу після придбання у кредит пральної машини, її забрала собі мати позивача, оскільки у новому будинку її підключити було неможливо. На протязі 10 років, до 2019 року, позивач своїх претензій на будинок не заявляв.

Також, у судовому засіданні допитана в якості свідка мати позивача ОСОБА_12 , яка суду показала, що її син з відповідачем одружилися в 2005 році. До придбання будинку вони жили у м. Кривому Розі, де біля двох років винаймали квартиру, після того жили в по АДРЕСА_2 . Син з невісткою шукали собі житло і, коли знайшли будинок, ОСОБА_1 попросив у свідка 5000,00 грн для його придбання. Яка вартість будинку та чи надавала кошти на його придбання відповідач, у якому розмірі, свідку невідомо. Так само їй не відомі обставини та умови придбання будинку, оскільки при укладенні угоди участі не брала. Оскільки гроші давала сину, то повернути їх не вимагала. У будинку син з сім`єю прожили близько двох місяців, після чого у їх відносини почала втручатися мати відповідача, у сім`ї почалися сварки, що призвело до того, що позивача вигнали з будинку. До сьогодні позивача не пускають до спірної будівлі, забороняють приїздити. На даний час у будинку проживає відповідач із донькою. Чому на протязі 10 років син нікуди не звертався для поновлення своїх прав, не знає.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи доведеність обставин придбання житлового будинку АДРЕСА_1 в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в офіційно зареєстрованому шлюбі, будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо його поділу з відступленням від рівності часток судом не встановлено, тому суд приходить до висновку, що частки кожного із співвласників у цьому житловому будинку є рівними та становлять по 1/2 за кожним.

Відповідачем ОСОБА_3 заявлено клопотання про застосування судом строку позовної давності, оскільки про порушення свого права у користуванні власністю позивачу стало відомо ще в 2009 році, коли, як він стверджує, його вигнали із спірного будинку.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Позивачем у тексті позовної заяви зазначено, що він змушений звернутися до суду з вказаним позовом задля того, щоб розпорядитися своєю власністю та сплатити заборгованість по аліментам, яка виникла через його скрутне життєве становище, пов`язане з порушенням стану здоров`я.

Як вбачається з матеріалів справи, судовим наказом Криворізького районного суду Дніпропетровської області № 177/83/18 від 16.06.2018 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14.05.2018 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).

Відповідно до довідки АТ «Українська залізниця» від 21.01.2021 № 254, ОСОБА_3 з 09.01.2003 працює в Структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та за період з січня 2020 по грудень 2020 має суму доходів 142959,04 грн, яка складається з зарплатні та інших нарахувань. При цьому доходу у вигляді аліментів в 2020 році не має (а.с. 127-128).

Відповідно до відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 27.01.2021 відомості про доходи ОСОБА_1 в період з 2018 по 2020 роки відсутні (а.с.135-136).

Медичними довідками КП «Криворізький протитуберкульозний диспансер» ДОР» від 15.10.2019 та 29.08.2019 підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку з 26.03.2019 з приводу туберкульозу легень (а.с. 11).

Будь-яких доказів на підтвердження наявності у позивача заборгованості зі сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки, суду не надано.

Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що підставою для звернення до суду з указаним позовом, стала, зокрема, наявна заборгованість по аліментам, про не стягнення яких у нього з відповідачем була домовленість, а оскільки позивач звернулася до суду та отримала судовий наказ 16.06.2018 про стягнення з нього аліментів, він, звернувшись до суду з указаним позовом 29.11.2019, не пропустив трирічний строк позовної давності.

Водночас, у судовому засіданні позивач неодноразово зазначав та наполягав на тому, що майже відразу, після придбання спірного будинку у 2009 році, його вигнала колишня дружина, відповідач у справі, позбавивши його права користуватися, володіти та розпоряджатися ним. Вказані обставини також були підтверджені у судовому засіданні свідком ОСОБА_12 .

При цьому, до правоохоронних та будь-яких інших органів з заявами, скаргами про порушення його прав у період з 2009 по 2019 роки, він не звертався, що також підтверджується відповіддю голови Криворізького районного суду Дніпропетровської області №01-32/30/2020 від 10.02.2020 на адвокатський запит представника відповідача (а.с.92-93).

Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позивач, дізнавшись про порушення свого права на спірний будинок фактично через два місця від дня його придбання, - 28.04.2009, що не заперечувалося ним у судовому засіданні, мав право на звернення до суду з указаним позовом до 28.06.2012. Звернувшись до суду лише 29.11.2019, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якої було заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позову у повному обсязі, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 4-5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначена частки в спільному сумісному майні подружжя, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення його повного тексту.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сиди після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.02.2021.

Суддя: