Номер провадження: 22-ц/813/3912/21
Номер справи місцевого суду: 1521/3736/12
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Батуріна С.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Батуріна Сергія Євгеновича на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , заінтересована особа Овідіопольський районний відділ Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

встановив:

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.02.2013 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 283074,14 та судові витрати в розмірі 2 830,00 грн., на підставі чого видано виконавчий лист (т.1, а.с. 79-80).

Заявник ОСОБА_1 надав до Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.02.2020 року заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню (т.4, а.с. 189-193).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року у заяві боржника ОСОБА_1 про постановлення ухвали, якою зупинити виконання виконавчого листа, на підставі якого Овідіопольським районним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеси) 23.04.2013 року було відкрите і у якому на виконанні знаходиться виконавче провадження ВП №37724382 та про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, який був виданий 18 квітня 2013 року Овідіопольським районним судом Одеської області у справі №2/3736/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в загальному розмірі 285 904,14 грн. внаслідок припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних вимог на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», було відмовлено (т.5, а.с.119-120).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Батурін С.Є. ставить питання про скасування ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року, та ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню в повному обсязі (т.5, а.с.123-127).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.02.2013 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 283074,14 та судові витрати в розмірі 2 830,00 грн., на підставі чого видано виконавчий лист № 2/3736 від 18.04.2013 року (т.1, а.с. 79-80).

В свою чергу, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 341 631,36 грн. Оскільки зазначене судове рішення набрало законної сили, на його виконання також було видано виконавчий лист та заведено виконавче провадження (далі ВП).

Станом на 01.12.2019 року ОСОБА_1 є боржником перед ОСОБА_2 на суму 247 176,63 грн., згідно ВП № 37724382 та виконавчого листа, який виконується в Овідіопольському РВ ДВС (т.4, а.с.198), а ОСОБА_2 є боржником ОСОБА_4 на суму 316 686,26 грн., згідно ВП № 53873339 та виконавчого листа, який виконується в Першому Малиновському РВ ДВС (т.4, а.с.201).

З цих підстав, звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, представник ОСОБА_1 адвокат Батурін С.Є. просив суд вважати припиненими зустрічні позовні вимоги, з моменту направлення ним заяви (повідомлення) від імені ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 від 16.12.2019 року № 213 (т.5, а.с.135). Тобто саме із вказаного часу адвокат Батурін С.Є. просив вважати, що ОСОБА_1 в добровільному порядку виконав свої боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 .

Разом з тим, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції входив із того, що відповідно до ст. 432 ЦПК України виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». Суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Тобто, суд першої інстанції обгрунтовано входив із того, що однією з причин визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково є добровільне виконання боржником своїх зобов`язань частково або у повному обсязі. При цьому часткове виконання зобов`язання може бути підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню в частині.

Законом покладено обов`язок саме на заявника довести суду фактичне добровільне виконання ним своїх зобов`язань з метою визнання виконавчого листа, таким що не підлягає виконанню.

Однак, з матеріалів справи № 1521/3736/12 не вбачається існування будь-яких доказів про добровільне погашення ОСОБА_1 заборгованості за виконавчим листом від 18 квітня 2013 року № 2/3736, виконавче провадження № 37724382.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що як випливає із змісту узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25.09.2015, наведені в статті 432 ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Згідно вищевказаних роз`яснень узагальнення судової практики, під іншими причинами, за слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження», 23.04.2013 року державним виконавцем ВДВС Овідіопольського РУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37724382 (т.4, а.с.197).

Підставою для закінчення виконавчого провадження згідно п.9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» є фактичне виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що законом України «Про виконавче провадження» не передбачено фактичне закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із зарахуванням зустрічних односторонніх вимог.

Саме на такі правові позиції посилався представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Батурін С.Є., які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки в даному випадку мова не йде про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Батуріна Сергія Євгеновича залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.12.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра