Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,при секретарі судового засідання Олексієнко С.О.,розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням(викликом)сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ,в якому зазначає,що 09.11.2016 р.між нею та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики,за умовами якого відповідачка позичила у неї у борг грошову суму у розмірі 103 000 гривень та зобов`язалась повернути борг до 10.12.2016 р.,про що склала розписку.

Посилаючись на те,що у добровільному порядку у встановлений строк відповідачка борг не повернула,просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу 103 000 гр.

Ухвалою суду від 24.09.2019 р.відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні без повідомлення(виклику)сторін.

17.10.2019 р.до суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_2 на позов,в якому вона заперечувала проти задоволення заявлених вимог з тих підстав,що між нею та позивачкою не існує правовідносин позики,грошові кошти за вказаною у позові розпискою позивачкою їй не передавались. В період 2016 р.між позивачкою та відповідачкою існували трудові відносини,остання працювала продавчинею продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_1 ,зазначена у розписці грошова сума фактично є сумою нестачі матеріальних цінностей,виявленою у листопаді 2016 р.,відповідальними за яку є п`ять осіб,а не виключно відповідачка. Вказана у позові розписка була складена відповідачкою під тиском батька позивачки,який примусив до її складання за відсутності позики як такої. З позивачкою ОСОБА_2 особисто не знайома та ніколи не зустрічалась,грошових коштів від неї не отримувала та з проханням надати їй позику не зверталась. З посиланням на ці обставини,просила суд у позові відмовити.

Також відповідачкою було подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін,яке ухвалою суду від 24.10.2019 р.було задоволено та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні з повідомленням(викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Доля Д.М.позов підтримав з наведених у ньому підстав. Пояснив,що 09.11.2016 р.між його довірителькою та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 103 000 гр.,про що остання склала розписку,до визначеного строку 10.12.2016 р.борг не повернула. Повідомив,що позивачка тривалий час мешкає в Києві,чи спілкувалась вона особисто з відповідачкою у період 2016 р.з приводу позики,йому невідомо. Він обізнаний про нестачу у магазині,де займалася підприємницькою діяльністю ОСОБА_1 ,проте,чи встановлено винних у нестачі осіб,та чи становить сума нестачі 103 000 гр.,йому невідомо.

Ухвалою суду від 08.09.2020 р. визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою та призначено його проведення у режимі відео конференції.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні(в режимі відеоконференції) пояснила,що раніше вона як ФОП здійснювала господарську діяльність у магазині продовольчих товарів на АДРЕСА_1 , який належить її батьку,якого вона уповноважила від її імені вчиняти необхідні дії ,видавши довіреність,оскільки вона особисто з 2005 р. мешкає в Києві. Приблизно в квітні 2016 р.до неї як ФОП на роботу продавчинею влаштувалась ОСОБА_2 ,яку вона особисто ніколи не бачила.В листопаді 2016 р.їй зателефонував батько та повідомив,що ОСОБА_2 прохає ОСОБА_1 позичити грошову суму 103 000 гр.на сімейні потреби,на що позивачка погодилась,її батько передав ОСОБА_2 цю грошову суму готівкою із коштів,наявних на ведення бізнесу,під розписку,на строк до грудня 2016 р.,які відповідачка до цього часу не повернула. Приблизно у той же період часу в магазині виникла нестача,через що було прийнято рішення ОСОБА_2 звільнити.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 ,заперечуючи проти позову,пояснювала,що з 2012 р.вона працювала продавчинею у магазині на АДРЕСА_1 ,де змінилося кілька ФОП,в останній перед звільненням час її оформили як працівника ФОП ОСОБА_1 ,яку відповідачка ніколи особисто не бачила. Магазином керував батько позивачки,який у листопад 2016 р.після встановлення нестачі матеріальних цінностей примусив відповідачку під психологічним тиском та під його диктовку скласти боргову розписку,по якій вона фактично грошей не отримувала та з проханням надати їй таку позику до ОСОБА_1 не зверталась.

Представник відповідачки адвокат Трачук Н.І. вважала,що позов не підлягає задоволенню,оскільки судовим рішенням в іншій справі ,яке набрало законної сили,встановлено наявність між позивачкою та відповідачкою трудових відносин у вказаний в розписці період,а також факт її звільнення без виплати заробітної плати та інші обставини,що вказують на відсутність між сторонами правовідносин позики,а розпискою фактично було зафіксовано суму нестачі матеріальних цінностей,яку у такий спосіб намагаються стягнути з відповідачки.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.10.2018 р.у цивільній справі № 336/4166/17,яке набрало законної сили 19.02.2019 р.,при розгляді позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про поновлення на роботі,стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,компенсації за невикористану відпустку,відшкодування моральної шкоди,встановлено,що в період з 01.04.2016 р.по 31.12.2016 р. ОСОБА_2 працювала продавцем продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_1 ,з 14.11.2016 р. відповідачка перебувала у неоплачуваній відпустці,а в подальшому була звільнена з порушенням вимог законодавства про працю. Цим обставинам передувало здійснення інвентаризації у відділі,де працювала відповідачка,із встановленням нестачі товарів на суму 103 000 гр.

Зазначені обставини в силу ст.82 ч.4 ЦПК України мають для суду преюдиційне значення.

На підтвердження укладання між сторонами договору позики, позивачка надала до суду копію розписки,за змістом якої ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 (ПП)гроші в борг в сумі 103 000 гривень та зобов`язалась повернути цю суму грошей до 10.12.2016 р.,з датою складання розписки 09.11.2016 р.та підписом від імені ОСОБА_2 .

В судовому засіданні відповідачка визнала факт власноручного складання боргової розписки згадуваного вище змісту,пояснивши при цьому,що правочину позики між нею та позивачкою не укладалося,грошей по цій розписці вона не отримувала,розписка фіксувала суму нестачі товарів,виявлену напередодні за результатами інвентарцізації .

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відтак, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Аналізуючи обставини справи у їх сукупності,суд встановив,що 09.11.2016 р.відповідачка ОСОБА_2 не зверталась до ОСОБА_1 з проханням надати їй грошові кошти у борг,позивачка ОСОБА_1 особисто не передавала грошових коштів відповідачці ОСОБА_2 у розмірі,зазначеному у розписці,що сама позивачка визнала в судовому засіданні.

Доказів про те,що інша особа від її імені була у встановленому законом порядку уповноважена нею вчинити такі дії ,суду протягом розгляду справи не було надано,так само і у розписці не вказано,що грошові кошти від імені ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_2 передавала інша особа.

Натомість,всі досліджені докази у сукупності підтверджують той факт,що складанню розписки 09.11.2016 р. передувало проведення інвентаризації товарів у магазині ,де на той час працювала ОСОБА_2 ,та виявлення нестачі на суму 103 000 гр.,саме ця сума і зазначена у борговій розписці як така,що була відповідачкою запозичена.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку,що складання ОСОБА_2 за встановлених обставин розписки,яка надана позивачкою в обгрунування заявлених вимог,не може вважатися правочином певної особи, її дією, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків як позичальника,з чого слідує висновок про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики,який фактично між сторонами не укладався.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Спірним договором ,поіменованим у позові як договір позики,сторони оформили інші правовідносини, а саме правовідносини щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час трудових відносин між позивачкою та відповідачкою.

До судового засідання 14.12.2021 р. позивачка та відповідачка ніколи особисто не зустрічались та не спілкувались,між ними не існувало взаємовідносин такого рівня взаємної довіри,що обумовило б передання у позику без жодного забезпечення значної грошової суми,тому викликає розумний сумнів позичення позивачкою незнайомій особі коштів.

Водночас, пояснення відповідачки про фактичні обставини є логічними та послідовними ,узгоджуються з іншими встановленими обставинами про те,що розписка була складена нею одразу після виявлення нестачі,з метою гарантувати її відшкодування.

Враховуючи все наведене,суд не встановив передбачених законом підстав для задоволення позову як такого,що не ґрунтується на законі та не доведений доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України ,при відмові у задоволенні позову судові витрати позивачу не компенсуються.

На підставі ст.ст. 202,1046-1047,1049,1051 ЦК України, ст. 3, 4, 10-11, 15, 57, 60, 79, 82, 212-215, 218,279,294 ЦПК України, суд-

Ухвалив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.А.Галущенко