Справа № 126/1737/20
Провадження № 22-ц/801/2479/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Конякін Михайло Сергійович, на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Хмеля Р. В. в залі суду в місті Бершадь Вінницької області, повний текст якого складено 28 вересня 2021 року,

у цивільній справі № 126/1737/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 25.02.1989 по 16.07.2020, який 16.07.2020 року розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів Бершадського районного відділу реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №11 від 16.07.2020.

У період перебування в шлюбі сторонами було нажито спільне майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 245.98 кв.м.; нежитлова будівля сушильного цеху лікарської сировини та складу, загальною площею 155, 48 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; вантажний автомобіль «ГАЗ -53»; прес для лікарської сировини; інкубатор; дизель-генератор; компресор повітряний; міні мийка «Керхер»; 3 станки для обробітки дерева; 3 Бетонозмішувачі; мотокоса «Штіль»; бензопила «Штіль»; холодильник; морозильна камера; газова плита; телевізор; комп`ютер; відеореєстратор зовнішнього спостереження на 6 камер; 3 м`які куточки; холодильна установка; спальний гарнітур; кухонний гарнітур; 3 бойлери електричні для нагріву води; пральна машина; млин для переробки зерна; обладнання для виготовлення блоків; екструдер; автоматичний ніж для порізки фруктів та овочів.

Позивач стверджує, що майно вони з відповідачем придбали разом. Після розлучення вона з колишнім чоловіком в добровільному порядку не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Оскільки, майно було придбано позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач, має намір поділити вищевказане майно, шляхом визнання за нею частини всього майна, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За наведених обставин позивач просила здійснити поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на: 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 245,98 м2; 1/2 частину нежитлової будівлі сушильного цеху лікарської сировини, загальною площею 155,48м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; прес для лікарської сировини; дизель-генератор; компресор повітряний; 3 станки для обробки дерева; телевізор; м`який куточок; бойлер для нагріву води; екструдер для переробки зерна; автоматичний ніж для порізки фруктів та овочів; холодильну установку.

08.07.2021 позивач подала до Бершадського районного суду Вінницької області заяву про відмову від частини позову, а саме від поділу спільно нажитого майна: вантажного автомобіля «ГАЗ - 53»; пресу для лікарської сировини; інкубатора; дизель-генератора; компресора; міні мийки «Керхер»; 3 станків для обробки дерева; 3 Бетонозмішувачів; мотокоси «Штіль»; бензопили «Штіль»; холодильника; морозильної камери; газової плити; телевізора; комп`ютера; відеореєстратора зовнішнього спостереження на 6 камер; 3 м`яких куточків; холодильної установки; спального гарнітуру; кухонного гарнітуру; 3 бойлерів електричних для нагріву води; пральної машини: млина для переробки зерна; обладнання для виготовлення блоків; екструдера; автоматичного ножа для порізки фруктів та овочів.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права, шляхом подання позову про поділ майна подружжя, при цьому вказуючи, що вона перебувала в офіційному шлюбі з відповідачем, в період з 25.02.1989 по 16.07.2020, проте як було встановлено судом, таке її твердження належними та допустимими доказами не підтверджено, при цьому судом було встановлено, що офіційно шлюб між сторонами було розірвано 30.08.1999, що підтверджено рішенням суду, тобто до моменту набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна, на які просить визнати позивачка право власності.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Конякін М. С., подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що винесено з порушенням норм матеріального права, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не з`ясував якими доказами доводиться фактичне, спільне, однією сім`єю проживання позивача з ОСОБА_2 з 25.02.1989 по 16.06.2020. Зокрема вказує, що рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 30 серпня 1999 року було розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 . Проте, станом на 30.08.1999 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ст. 44 цього кодексу шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації громадянського стану. Тобто до моменту звернення до органів РАГС для реєстрації розлучення шлюб не є припиненим. Як вбачається з матеріалів справи до органів РАГС ОСОБА_1 звернулася 16.06.2020, і в цей день було зареєстроване розірвання шлюбу та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Отже вважає, що шлюб та всі відносини, які законодавець відносить до таких, що виникли в період шлюбу, у позивача та відповідача існували з 25.02.1989 по 16.06.2020 включно. Вказує, що у період перебування у шлюбі ними було нажите спільне майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 245.98 кв.м.; нежитлова будівля сушильного цеху лікарської сировини та складу, загальною площею 155, 48 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Пригуза С. Д. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає її необґрунтованою та такою, що не спростовує висновки суду першої інстанції. Зокрема вказує, що будь яких спорів, в тому числі щодо поділу майна, яке було сторонами набуто у період з 1989 по 1999 роки не виникало, житловий будинок після розлучення був подарований їхній доньці. Представник відповідача стверджує, що з 1999 року кожен з подружжя жив окремим самостійним життям, а саме позивач проживала з чоловіком в с. Флорине, Бершадського району Вінницької області, а з червня 2016 року в с. Северинівка, Тростянецького району з іншим чоловіком ОСОБА_3 , чого вона не заперечує. Зазначає, що в судовому засіданні встановлено, що з червня 2016 року позивач вже проживала з ОСОБА_3 , а позов про поділ майна нею подано 27.08.2020, тобто через чотири роки, а тому до вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Конякін М. С. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Пригуза С. Д. заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом було встановлено, що 16.06.2020 Бершадським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с.7).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 01.10.2007, виданого виконавчим комітетом Флоринської сільської ради, встановлено, що ОСОБА_2 , є власником нежитлової будівлі розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155,48 кв.м. (т. 1 а.с.8).

Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №16120651 від 01.10.2007, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 є власником нежитлової будівлі, розташованої в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.9).

Відповідно до довідки №2.8-242 від 25.12.2006, виданої виконавчим комітетом Флоринської ради, котельня, яка переведена в сушильний цех та склад, розташована в АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 і визнана як одне ціле майнового комплексу (т. 1 а.с.10).

Згідно з рішенням виконавчого комітету Флоринської сільської ради Бершадського району Вінницької області від 17.05.2007 №67, за ОСОБА_2 оформлено право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: в цілому нежитлову будівлю сушильного цеху лікарської сировини та складу загальною площею 155, 48 кв.м., розташовану в АДРЕСА_2 .(т. 1 а.с.11)

З копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_4 , виданої виконавчим комітетом Флоринської сільської ради, встановлено, що ОСОБА_2 , є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 245,98 кв.м. житловою площею 147,447 кв.м. (т. 1 а.с.12)

З копії Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 04.12.2006 вбачається, що індивідуальний житловий будинок ОСОБА_2 , по АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію (т. 1 а.с.13-15).

З копії Договору іпотеки від 17.01.2008, встановлено, що ОСОБА_2 виступив майновим поручителем ОСОБА_1 (т. 1 а.с.16-20).

Відповідно до копії рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 30.08.1999, зареєстрований між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано (т. 1 а.с.62).

З копії протоколу від 22.03.2006 встановлено, що відповідач брав участь в аукціоні, та придбав на ньому приміщення, які просить поділити позивач, як майно набуте в шлюбі (т. 1 а.с.63, 64).

Згідно з копією рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 19.04.2006 було задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до Бершадського районного споживчого товариства про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Крім дослідження письмових доказів, в судовому засіданні за клопотанням сторін було допитано свідків.

Так, свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 , будучи допитаними в судовому засіданні вказали, що позивач та відповідач проживали разом після розірвання шлюбу та разом займалися підприємницькою діяльністю.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , показали суду, що приблизно в 2016 році допомагали позивачу перевезти речі з с. Флорине, де вона проживала з відповідачем, до с. Сиверинівка Тростянецького району Вінницької області.

Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд виходив з того, що зі змісту позову вбачається та не оспорюється сторонами, що 25.02.1989 сторони зареєстрували шлюб. Проте, щодо дати його розірвання покази сторін різняться. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказує, що в шлюбі з відповідачем вони перебували з 25.02.1989 до 16.06.2020 та на підтвердження вказаних обставин долучила до матеріалів справи копію свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , відповідно до якого 16.06.2020 складено відповідний актовий запис №11. Відповідач же, стверджуючи, що шлюб був розірваний ще в 1999 році, разом з відзивом надав до суду копію рішення суду від 30.08.1999, згідно з яким позов ОСОБА_1 було задоволено та шлюб, зареєстрований 25.02.1989 в Голдашівській сільській раді, з актовим записом №3 було розірвано. Вказане рішення суду вступило в законну силу 10.09.1999.

Аналізуючи викладене, суд погодився з позицією відповідача, що шлюб між сторонами було розірвано саме 30.08.1999, а не 16.06.2020, як стверджує позивач, оскільки отримання свідоцтва про розірвання шлюбу нею 16.06.2020 року, свідчить лише про те, що вона звернулася до відповідного органу для проведення реєстрації виконання вказаного вище рішення суду та не свідчить про перебування сторін у шлюбних відносинах в період з 25.02.1989 по 16.06.2020.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що шлюбні відносини між сторонами існували в період з 25.02.1989 по 30.08.1999.

При цьому, з правовстановлюючих документів на вищевказане спірне майно вбачається, що його власником є відповідач по справі ОСОБА_2 та період коли воно було ним набуте являються 2006 - 2007 роки, тобто тоді коли шлюбні відносини між сторонами вже були припиненими.

Оскільки позивач, звертаючись до суду з цим позовом, вимоги про встановлення факту проживання її з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 30.08.1999 та на момент набуття останнім права власності на об`єкти нерухомості, а також визнання майна спільною сумісною власністю перед судом не ставить, тому суд дійшов висновку, що застосувати положення ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України до правовідносин, які склалися між сторонами щодо поділу майна подружжя, неможливо.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст.44 КпШС (чинної на час ухвалення судом рішення про розірвання між сторонами шлюбу) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», з урахуванням того, що шлюб вважається припиненим з дня реєстрації його розірвання в органах РАГС на підставі рішення суду (обов`язковості та строку пред`явлення якого подружжям або одним із них статтями 44, 180 КпШС не встановлено), до цієї реєстрації можливе примирення подружжя, в разі досягнення якого суд за їхніми письмовими заявами постановляє ухвалу про закриття провадження відповідно до ст. 370 ЦПК.

Відповідно до ст. 180 КпШС реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться після пред`явлення подружжям або одним із них копії рішення, що набрало законної сили (виписки з нього), а також квитанції про сплату визначеної судом суми. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила Цивільного кодексу України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Таким чином, рішення суду щодо розірвання шлюбу не мало вирішального значення, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Отже, шлюб та всі відносини, які законодавець відносить до таких, що виникли в період шлюбу у позивача та відповідача існували з 25.02.1989 по 16.06.2020, коли було зареєстроване розірвання шлюбу та видане свідоцтво про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_6 .

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. При цьому статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до єдиного державного реєстру. Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-57апп18), від 06 лютого 2019 року у справі 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19), від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20).

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № № 12-71гс20), вирішуючи питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням Приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зазначила, що «проведений аналіз свідчить, що висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).

Відповідні висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15 та у постанові Верховного Суду у справі № 179/130/13-ц (провадження № 61-44846св18), Верховного Суду у справі № 734/2887/17 (провадження № 61-15045св19)

Оскільки спірне нежитлове приміщення - нежитлової будівлі сушильного цеху лікарської сировини зареєстроване на праві власності за фізичною особою ОСОБА_2 , згідно його пояснень використовувалося у діяльності ФОП, тобто не передавалися у власність юридичної особи, таке майно за встановлених апеляційним судом обставин, належить на праві спільної сумісної власності подружжю.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Саме такий висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що спірне майно: житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 245,98 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлова будівля сушильного цеху лікарської сировини та складу, загальною площею 155,48 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровані за ОСОБА_2 21.05.2007 й 17.05.2007 відповідно, придбані в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

На підтвердження того, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідача, ОСОБА_2 надав суду виписку із історії руху по рахунку підприємства № за період з 05.08.2003 по 17.03.2006 пояснивши, що даний доказ підтверджує значний оборот коштів на підприємстві.

Проте, на думку суду, сам по собі рух коштів по рахунку підприємства не свідчить про достатні заощадження фізичної особи ОСОБА_2 , необхідні для придбання спірного майна.

Також не є послідовними дії відповідача після придбання майна на підтвердження того, що таке майно є його особистою власністю.

Так, з матеріалів справи та пояснень самого відповідача встановлено, що після дарування будку дочці позивач та відповідач не мали власного житла і ОСОБА_2 придбав житловий будинок, в який 15.01.2008 зареєстрував ОСОБА_1 , яка, як він стверджує, на даний час чинить йому перешкоди у користуванні особистим майном. Відповідно до умов договору іпотеки від 17 січня 2008 року ОСОБА_2 виступив майновим поручителем позичальника ОСОБА_1 . Згідно п. 35.3 Договору в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (Предмет іпотеки) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 245,98 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, з показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач проживали разом після розірвання шлюбу та разом займалися підприємницькою діяльністю. З показів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено, що приблизно в 2016 році вони допомагали позивачці перевезти речі з с. Флорино, де вона проживала з відповідачем, до с. Сиверинівка, Тростянецького району Вінницької області.

Встановлені обставини спростовують доводи відповідача про те, що з 1999 року кожен з них проживав окремо, самостійним життям, вони створили інші сім`ї.

Апеляційний суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірного майна за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Враховуючи наведене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не знав про свій обов`язок зареєструвати розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. При цьому суд враховує, що в самому рішенні Бершадського районного суду Вінницької області від 30 серпня 1999 року про розірвання шлюбу зазначено, що витрати по оформленню розірвання шлюбу в органах РАГС покладаються на сторони порівну: на ОСОБА_1 - 8 грн. 50 коп., на ОСОБА_2 - 8 грн. 50 коп.

Щодо позовної давності, про яку зазначає відповідач.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

У справі, яка переглядається, позивач вказує на те, що після розлучення вона з колишнім чоловіком не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Відповідач у відзиві на позовну заяву (т. 1 а. с. 53-59) вказує, що після розірвання шлюбу у 1999 році спору про поділ спільного майна із позивачкою не було. Вказує, що на теперішній час у провадженні Бершадського районного суду знаходиться цивільна справа № 126/1912/20 (зупинена до вирішення цієї справи) за позовом відповідача до позивачки про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 та її виселення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у 2020 році, після подання до неї позову про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Згідно із положеннями пунктів першого та четвертого частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, судове рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Оскільки апеляційна скарга та позовні вимоги підлягають задоволенню, в силу положень статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 12 756 грн. 00 коп., а також стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 3 009 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Конякін Михайло Сергійович, задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 245,98 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частку нежитлової будівлі сушильного цеху лікарської сировини та складу, загальною площею 155,48 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_8 ) судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 12 756 (дванадцять тисяч сімсот п`ятдесят шість) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 ) на користь держави судовий збір у розмірі 3 009 (три тисячі дев`ять) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун