Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4607/19 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 96 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Павицької Т.М.

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу № 296/4607/19 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 серпня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирської міської ради. Просив встановити факт родинних відносин, а саме, що він є племінником ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також визнати за ним (позивачем) право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовував тим, що з середини 90-х років проживав у квартирі АДРЕСА_1 з дядьком ОСОБА_3 , який був основним квартиронаймачем. У 1994 році ОСОБА_3 помер. Він (позивач) поніс витрати на утримання, догляд та сплату рахунків за квартиру впродовж більше 20-ти років. Наразі квартира не має власника. Були вчинені дії силового захоплення квартири невідомими особами та його силоміць було виселено з квартири. До того часу він відкрито і добросовісно володів нерухомим майном, з 1995 року по 2017 рік.

Ухвалою Корольовського районного суду від 26 липня 2019 року, занесеною до журналу судового засідання, ОСОБА_2 залучено до участі у справі на стороні відповідача як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у зв`язку з тим, що за ним зареєстровано право власності на спірну квартиру (а.с.22 зворот).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Зазначає, що неодноразово наголошував на наявності доказів родинних відносин із ОСОБА_3 , на що суд першої інстанції уваги не звернув. Окрім того, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2017 року був встановлений факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, як син та батько до смерті останнього. Після цього 28 квітня 2017 року ОСОБА_4 продав квартиру ОСОБА_5 . Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, а ОСОБА_4 у задоволенні позову до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування відмовлено. Договір купівлі-продажу був укладений особою, яка не мала права його укладати. Також факт його (позивача) проживання та добросовісного користування нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 підтверджується показаннями свідків, а також квитанціями про сплату комунальних послуг.

Учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали. Від Житомирської міської ради надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги за відсутності їх представника. Також зазначено, що судове рішення вважають законним, обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до змісту частини першої ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх зазначених умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

На підтвердження добросовісного відкритого та безперервного володіння спірною квартирою ОСОБА_1 надав ксерокопії письмових доказів, які розміщені на аркушах справи 7-9. Дані докази не є допустимими з огляду на те, що їх копії належним чином не засвідчені та суду позивачем і його представником оригінали даних документів не пред`являлися, тобто не відповідають вимогам ст.95 ЦПК України. Свідки не попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та зібрані показання не за судовим дорученням в порядку забезпечення доказів під час допиту за місцем проживання, як передбачено чинним цивільно-процесуальним законодавством.

Окрім того, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2017 року був встановлений факт того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, як син та батько до смерті останнього (а.с.66-68). Також було визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

28 квітня 2017 року ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_5 .

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року, яке постановою Верховного Суду від 06 червня 2019 року залишено без змін, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову до Житомирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а.с.60-65).

Незважаючи на це, 02 вересня 2017 року ОСОБА_5 продав квартиру ОСОБА_2 , який залучений до участі у справі третьою особою (а.с.39-40). У матеріалах справи відсутні докази про визнання останнього договору купівлі-продажу недійсним у судовому порядку.

Вирішальним при розгляді цього спору є та обставина, що наразі право власності на спірну квартиру залишається зареєстрованим за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2017 року (відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а.с.19). Ця інформація у встановленому законом порядку належними доказами не спростована.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_2 не втрачав своєї власності, не відмовлявся від неї та його право власності не неї не припинено.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України та ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивач добросовісно заволодів чужою квартирою та продовжує нею відкрито безперервно володіти спростовується викладеним вище та додаткового правового обґрунтування не потребують, а тому висновки суду першої інстанції з цього приводу доводами апеляційної скарги не спростовані.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання права власності за набувальною давністю.

За нормами п.1 частини першої ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

На підтвердження вимог в частині встановлення факту родинних відносин ОСОБА_1 долучив копію довідки від 25 жовтня 1994 року №152, видану Липківською сільською радою, в якій зазначено, що ОСОБА_3 є родичем ОСОБА_7 (а.с.6).

Довідка не має відношення до позивача та жодним чином не підтверджує його родинних відносини з ОСОБА_3 , оскільки в довідці використано формулювання «родич» без зазначення ступеню спорідненості. За таких обставин, зробити висновок про те, що позивач є племінником померлого ОСОБА_3 не можливо.

Суттєвого значення при розгляді цього спору набувають роз`яснення, що надані у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» про те, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Суду не надано доказів, що факт, який просить встановити позивач, має для нього юридичне значення та від нього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивача. У позовній заяві мета не зазначена, хоча один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Не зазначена мета й у апеляційній скарзі, а для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю родинні відносини із спадкодавцем правового значення не мають.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення. Доводи апеляційної скарги грунтуються на переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції як кожному доказу окремо, так і в сукупності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не вказують на порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому рішення залишається без змін.

Згідно з частиною першою ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 серпня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 22 лютого 2021 року.