Справа № 345/1663/18
Провадження № 22-ц/4808/1034/21
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Горейко М.Д., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Миговичем О.М. 12 червня 2019 року в м. Калуші, повний текст якого виготовлено 13 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», у якому з урахуванням збільшення позовних вимог від 02. 07. 2018 року просив визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. директора - радника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 28 березня 2018 року №83-К про звільнення його з посади провідного інженера відділу економічної безпеки Управління економічної безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; визнати незаконним і скасувати наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 11.06.2018 року №162-К «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-К від 28.03.2018 року; поновити його з 28 березня 2018 року на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»; стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року по 12 червня 2019 року в розмірі 275596 гривень, індекс споживчих цін 33622,66 гривень та моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що з вересня 2016 року ОСОБА_1 працював у ДП «Укрспирт» на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт». Персональним попередженням від 09.01.2018 року, отриманим 18.01.2018 року, позивача було повідомлено, що у зв`язку з організаційно-штатними змінами на ДП «Укрспирт», керуючись ст. 49-2 КЗпП України, відповідно до Наказу від 09.01.2018 року №12 «Про внесення змін до штатного розпису» він підлягає звільненню. Згідно Наказу №83-К від 28.03.2018 року, отриманого поштою 02.04.2018 року, позивача звільнено з посади провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт» з 28.03.2018 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Листом від 11.06.2018 року, який отриманий позивачем 18.06.2018 року, відповідач повідомив його про внесення змін до Наказу ДП «Укрспирт» про звільнення ОСОБА_1 №83-к від 28.03.2018 року, а саме: змінено дату звільнення з 28.03.2018 року на 28.04.2018 року. Зобов`язано ознайомити ОСОБА_1 з даним наказом та провести з ним відповідний розрахунок.

Позивач вважає, що Наказом ДП «Укрспирт» від 11.06.2018 року №162-к відповідач визнав неправомірність Наказу №83-к від 28.03.18 року. Однак підставами Наказу від 11.06.2018 року вказано лише листок непрацездатності, визначено нову дату звільнення - 28.04.2018 року, яким є субота, тому відповідач неправомірно визначив дату звільнення у неробочий день.

Вказує, що з роботи його звільнено безпідставно та незаконно, з порушенням вимог ст.ст. 21, 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, оскільки затвердження штатного розпису в новій редакції не змінило основних завдань та функцій структурного підрозділу, у якому працював ОСОБА_1 , а виразилося лише у формальній зміні його назви, здійсненої з метою усунення із займаних посад певних працівників. Також при звільненні з роботи у зв`язку зі скороченням штату відповідач не врахував переважного права позивача на залишення на роботі, не запропонував всі вакантні посади в ДП «Укрспирт». Перелік вакантних посад, які пропонувалися працівнику на 28 березня 2018 року містив вакансію «Заступник керівника з питань безпеки» в Підгайчиківському МПД, що знаходиться в Коломийському районі Івано-Франківської області, однак цей перелік був надісланий ОСОБА_1 тільки разом з Наказом про звільнення №83-К від 28.03.2018 року. Не враховано і того, що ОСОБА_1 - єдиний годувальник в сім`ї, в нього на утриманні перебуває дружина та малолітня дитина. Окрім того, на час звільнення з роботи він навчався на 4 курсі Національної академії внутрішніх справ України без відриву від роботи, є учасником бойових дій. Також його не було попереджено про час та місце розгляду подання щодо виключення з членів первинної профспілкової організації чи надання дозволу первинної профспілкової організації на його звільнення. Зазначає, що з 28.03.2018 року по 27.04.2018 року він перебував на амбулаторному лікуванні, тому наказ про його звільнення відповідачем виданий з порушенням ст. 40 КЗпП України.

Вважає, що незаконним звільненням з роботи принижено його честь і гідність, ділову репутацію серед колег та в очах оточуючих людей, порушено нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя та настання інших негативних наслідків. Крім того звільнення поставило його у вкрай скрутне матеріальне становище з огляду на те, що він єдиний годувальник в сім`ї і має на утриманні дружину і малолітню дитину. У зв`язку з наведеним йому завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 100000 гривень.

Просив позов задовольнити.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ т.в.о. директора - радника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 28 березня 2018 року №83-К про звільнення ОСОБА_1 , провідного інженера відділу економічної безпеки Управління економічної безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Визнано незаконним та скасовано Наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 11.06.2018 року №162-К «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-К від 28.03.2018 року». Поновлено з 28 березня 2018 року ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт». Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року по 12 червня 2019 року в розмірі 275596 гривень, 33622,66 гривень індексу споживчих цін, моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь держави судовий збір у розмірі 3921,26 гривень. В задоволенні решти позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» заробітної плати за один місяць у розмірі 19664,63 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ДП «Укрспирт» подало апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи.

Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам представника відповідача та наданим ним письмовим доказам. Зокрема, судом не враховано, що підприємством дотримано вимоги законодавства про переважне право залишення на роботі, оскільки в порівнянні з працівником ОСОБА_2 , який залишився працювати на аналогічній посаді, позивач мав значно нижчий рівень продуктивності праці: мав зауваження до роботи безпосереднього керівника, слабо появляв ділові якості, не виявляв ініціативи у робочих питаннях та тривалий час перебував у відпустках і на лікарняному, не мав відповідних заохочень за виконання важливих робіт.

Також зазначає, що відповідачем дотримано вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 43 КЗпП України щодо права позивача бути присутнім на засіданні профспілкового комітету. Відповідач звернувся у визначений законом спосіб до профспілкового органу та отримав згоду останнього на звільнення позивача.

Також підприємством не було порушено вимоги ч. 4 ст. 40 КЗпПК України, оскільки законодавством не встановлено обмеження щодо звільнення працівника у вихідний день, а позивач приховав від адміністрації факт перебування на лікарняному. Крім того чинним законодавством не заборонено змінювати дату звільнення шляхом внесення змін до наказу про звільнення.

Вказує, що не відповідають дійсності і висновки про те, що переліки вакантних посад не містили жодної вакансії, яка б відповідала кваліфікації позивача, та що лише перелік вакантних посад ДП «Укрспирт, які пропонувалися працівнику станом на 28.03.2018 року містив вакансію заступника керівника з питань безпеки в Підгайчиківському МПД ДП «Укрспирт», яка на думку суду відповідала б кваліфікації позивача та не вимагала переїзду до іншої місцевості. Вважає, що такі висновки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

На думку апелянта, не відповідає обставинам справи і висновок суду про те, що суд досліджував у судовому засіданні Положення про управління безпеки ДП «Укрспирт» та Положення про управління економічної та виробничої безпеки ДП «Укрспирт», а також доводи щодо спростування ліквідації управління.

Крім того вважає, що суд першої інстанції невірно визначив розмір середньоденної заробітної плати, оскільки взяв за основу Довідку про доходи позивача від 30.02.2018 року №4-3/36, зазначивши, що Довідка від 10.06.2019 року №1-11-7/108 суперечить даним Пенсійного фонду України. При цьому суд не звернув уваги на те, що при формуванні довідки Пенсійного фонду України враховуються виплати, передбачені Розділом ІІІ п. 4 абз. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, які не можуть враховуватися при визначенні розміру середньоденної заробітної плати працівника.

Також на думку апелянта суд безпідставно стягнув індекс споживчих цін, оскільки підставою для такого стягнення є порушення строків виплати заробітної плати, доказів чого матеріали справи не містять, і позовна заява не містять вимоги та відповідних доводів щодо стягнення індексу споживчих цін, відсутні заяви позивача про збільшення позовних вимог в даній частині.

Просить скасувати рішення Калуського міськрайонного суду 12 червня 2019 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення залишити без змін. Зазначає, що позиція суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем більшої кваліфікації і продуктивності працівників, що були залишені на роботі, є обґрунтованою та законною. Також відповідачем в порушення ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України не забезпечено працевлаштування позивача як працівника, попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату, що є обов`язком роботодавця. Вважає, що ДП «Укрспирт» порушено вимоги ст. 43 КЗпП України, оскільки не повідомлено про час та місце розгляду подання, щодо виключення позивача з членів первинної профспілкової організації чи надання дозволу первинної профспілкової організації на звільнення. Прийняття відповідачем наказу №12 від 09.01.2018 року «Про введення в дію нової редакції штатного розпису» не привело до будь-яких змін в організації діяльності та роботи відповідача, зокрема, в частині діяльності та роботи управління безпеки.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Калуського міськрайонного суду скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано незаконними та скасовано накази т.в.о. директора - радника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 28 березня 2018 року №83-К про звільнення ОСОБА_1 , провідного інженера відділу економічної безпеки Управління економічної безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та від 11.06.2018 року №162-К «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-К від 28.03.2018 року». Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» з 28 березня 2018 року. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року по 26 листопада 2019 року в розмірі 355175 гривень 24 копійки та 2000 гривень завданої моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зазначено, що рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» заробітної плати за один місяць у розмірі 18479 гривень 89 копійок підлягає негайному виконанню.

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року задоволено часткову касаційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт». Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дана постанова мотивована тим, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції у порушення норм процесуального права не встановив усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Зокрема не перевірив, чи може позивач обіймати посаду заступника керівника з питань безпеки в Підгайчиківському МПД відповідно до своєї кваліфікації, не дослідив кваліфікаційних вимог до зазначеної посади і не з`ясував, чи відповідно до наявної у позивача освіти та досвіду роботи він може займати цю посаду, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про порушення роботодавцем статті 49-2 КЗпП України у зв`язку невиконанням обов`язку по працевлаштуванню позивача, що стало підставою для його поновлення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Крім того колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судове засідання апеляційного суду представник апелянта не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином.

Позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Наказом №27/35-К від 22 серпня 2016 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу старшим інспектором з охорони Підгайчиківського МПД ДП «Укрспирт» з 23.08.2016 року з оплатою праці згідно зі штатним розписом (т. 1, а.с. 94).

Наказом №236-К від 01.09.2016 року ОСОБА_1 з 01.09.2018 року переведено на посаду провідного інженера відділу економічної безпеки управління ДП «Укрспирт» (т. 1, а.с. 95).

Встановлено також, що Наказом від 09.01.2018 року №12 «Про внесення змін до штатного розпису» у зв`язку із виробничою необхідністю та необхідністю оптимізації діяльності апарату управління ДП «Укрспирт» виведено із штатного розпису управління безпеки наступні посади: заступника начальника управління 1 (одиниця); провідного інженера відділу організації захисту та охорони 1 (одиниця); провідного інженера 1 (одиниця); начальника відділу внутрішньої безпеки 1 (одиниця); провідного інженера відділу економічної безпеки 2 (одиниці) (саме цю посаду займав позивач); заступника начальника відділу програмного забезпечення та інформаційної політики 1 (одиниця) (т. 1, а.с. 96).

Персональним попередженням від 09.01.2018 року, отриманим ОСОБА_1 18.01.2018 року, у зв`язку з організаційно-штатними змінами на ДП «Укрспирт», керуючись ст. 49-2 КЗпП України, останнього було попереджено про звільнення відповідно до Наказу від 09.01.2018 року №12 «Про внесення змін до штатного розпису». Окрім того в даному попередженні зазначено, що у випадку перебування у відпустці або тимчасовій непрацездатності на день звільнення таке відбудеться одразу після одужання. Запропоновано інші вакансії згідно з переліком (т. 1, а.с. 19).

Пропозиції з вакантними посадами пропонувались позивачу ще двічі.

12.03.2018 року первинна профспілкова організація апарату управління ДП «Укрспирт», розглянувши подання т.в.о. директора ДП «Укрспирт» від 23 лютого 2018 року, надала згоду на звільнення ОСОБА_1 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується витягом із протоколу (т. 1, а.с. 103-106).

Наказом ДП «Укрспирт» від 28 березня 2018 року №83-К ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт» з 28 березня 2018 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Підставами наказу зазначено: персональне попередження; біографічна довідка; характеристика; доповідна записка начальника відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт»; перелік вакантних посад ДП «Укрспирт», які пропонуються працівнику станом на 18 січня 2018 року; на 26 лютого 2018 року; на 02 березня 2018 року; на 28 березня 2018 року; пам`ятка; лист ДП «Укрспирт» від 23 лютого 2018 року №01-1-2/28-к; лист первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Укрспирт» від 12 березня 2018 року №5/03; службова записка начальника юридичного управління Дмитренка О.М. (т. 1, а.с. 26).

Листом від 11 червня 2018 року підприємство повідомило ОСОБА_1 про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28 березня 2018 року №83-к, а саме: було змінено дату звільнення позивача з 28 березня 2018 року на 28 квітня 2018 року. Зобов`язано ознайомити останнього з даним наказом та провести з ним відповідний розрахунок (т. 1, а. с. 98).

Наказом ДП «Укрспирт» від 11 червня 2018 року №162-к «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-к від 28.03.18 р.» у зв`язку з встановленими під час розгляду цивільної справи обставинами про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 в період із 28 березня 2018 року до 27 квітня 2018 року внесено зміни до наказу ДП «Укрспирт» «Про звільнення ОСОБА_1 » від 28 березня 2018 року №83-к. Підставами цього наказу зазначено листок непрацездатності від 28 березня 2018 року серії АДЛ №527303, листок непрацездатності від 27 квітня 2018 року серії АДЛ №527788 (т. 1, а.с. 98).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03.09.2019 року провадження у цій справі було зупинено до одержання рішення первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Укрспирт» щодо згоди на звільнення позивача (т. 2, а.с. 50-51).

25 вересня 2019 року первинна профспілкова організація апарату управління ДП «Укрспирт» на виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 03.09.2019 року надала згоду на звільнення позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 2, а.с. 58-62).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільнені позивача з роботи відповідачем ДП «Укрспирт» порушено вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення здійснено в період тимчасової непрацездатності позивача. ОСОБА_1 не було попереджено про час та місце розгляду подання щодо виключення його з членів первинної профспілкової організації чи надання дозволу первинної профспілкової організації на його звільнення. Відповідач не виконав обов`язок, передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки перелік вакантних посад ДП «Укрспирт», які пропонувалися працівнику на 28 березня 2018 р. містив вакансію «Заступник керівника з питань безпеки» в Підгайчиківському МПД, що знаходиться в Коломийському районі Івано-Франківської області, однак цей перелік був надісланий ОСОБА_1 тільки разом з Наказом про звільнення №83-К від 28.03.2018 р. Відповідач порушив вимоги ст. 42 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки не врахував переважне право позивача, який є учасником бойових дій, на залишення на роботі. Суд вважав, що наведені відповідачем доводи не дають можливості дійти висновку про меншу продуктивність праці чи нижчу кваліфікацію позивача, порівняно з іншими працівниками, що були залишені на роботі. Роботодавець не визначив кваліфікаційний рівень позивача. Суд вважав, що прийняття ДП «Укрспирт» наказу №12 від 09.01.2018 року «Про введення в дію нової редакції штатного розпису» не привело до будь-яких змін в організації діяльності та роботи ДП «Укрспирт», зокрема, в частині діяльності та роботи управління безпеки, яке не змінило основних завдань та функцій. Суд зазначив, що доводи відповідача ДП «Укрспирт» про те, що у даному випадку мала місце саме подія ліквідації управління економічної та виробничої безпеки, а не лише факт зміни назви цього відповідного структурного підрозділу, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Визначаючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд виходив із того, що згідно із наявною у матеріалах справи довідкою №4-3/36 про доходи ОСОБА_1 від 20.02.2018 року року його середньоденна заробітна плата з квітня 2018 року по червень 2019 року становить 984 грн. 27 коп., кількість робочих днів 280. Визначаючи розмір моральної шкоди, яку повинен відшкодувати відповідач, суд враховував характер та обсяг душевних страждань і психологічних переживань позивача, той факт, що він єдиний годувальник в сім`ї, в нього на утриманні перебуває дружина та малолітня дитина. Окрім того, ОСОБА_1 на час звільнення з роботи навчався на 4 курсі Національної академії внутрішніх справ України без відриву від роботи, є учасником бойових дій, а також тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2018 року в справі №501/2482/15-ц (провадження №61-757св17) зазначено, що «за правилами, передбаченими пунктом 4 частини першої статті 36, пунктом першим статті 40 КЗпП, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП, допускається, якщо не можливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 лютого 2020 року в справі №226/1660/18 (провадження №61-7116св19) зазначено, що «однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо».

Аналогічний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі №6-40цс15 та від 01.07.2015 року у справі №6-491цс15).

Частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Таким чином, прийняття рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Такою є позиція Верховного Суду, постанові Верховного Суду від 28.03.2019 року у справі №755/3495/16-ц.

З огляду на викладене, наказ про внесення змін до штатного розпису є правом відповідача, також у відповідача відбулося скорочення чисельності та штату працівників, що підтверджується Наказом ДП «Укрспирт» від 09.01.2018 року №12 (т. 1, а.с. 96-97).

Таким чином суд першої інстанції помилково послався на те, що із досліджених у судовому засіданні Положення про управління безпеки ДП «Укрспирт» та Положення про управління економічної та виробничої безпеки ДП «Укрспирт» вбачається, що затвердження штатного розпису в новій редакції не змінило основних завдань та функцій підрозділу, у якому працював позивач, а виразилося лише у формальній зміні його назви із «управління економічної та виробничої безпеки» на «управління безпеки». При цьому суд дав правову оцінку доказам вищевказаним Положенням, жодного з яких у матеріалах справи немає.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким є правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс/17, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступила (постанова від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17).

Судом встановлено, що відповідач, виконуючи обов`язок, встановлений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, пропонував позивачу переліки вакантних посад на 18.01.2018 року (а.с. 20-24, т. 1), на 26.02.2018 року (а.с. 107-112, т. 1), на 02.03.2018 року (а.с. 113-118) та на день звільнення - 28.03.2018 року (а.с. 27-32, т. 1).

При цьому, тільки у переліку вакантних посад на 28.03.2018 року була посада заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД, якої не було у всіх попередніх переліках. Згідно доводів позивача протягом усього часу розгляду справи наголошувалось, що він не заперечував факту пропозиції йому адміністрацією підприємства вакантних посад до 02.03.2018 року, однак не погоджувався на їх зайняття через те, що робота пропонувалась поза межами його проживання у Івано-Франківській області, або була вільною тільки посада охоронця. У поясненнях позивач стверджував, що на посаду заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД він би погодився, оскільки вона йому підходила до найближчого місця проживання та відповідала кваліфікації, однак її йому не запропонували до моменту звільнення. Перелік вакантних посад на 28.03.2018 року, у якому була вакантна посада заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД був отриманий ним тільки разом із наказом про звільнення. Тому відповідач позбавив позивача можливості погодитись на цю посаду та подати заяву про переведення.

Відповідно до письмового відзиву на позов представником відповідача на а.с. 71, т. 1 зазначено, що позивач має повну вищу освіту за спеціальністю «менеджмент зовнішньоекономічної діяльності», кваліфікація економіст-менеджер, працював на посаді бухгалтера та старшого інспектора з охорони Підгайчиківського МПД ДП «Укрспирт». Такі ж пояснення підтверджені представником відповідача у письмових запереченнях на доводи позивача на аркуші справи 157, т. 1. У даних поясненнях представник відповідача зазначає також, що посада заступника керівника з питань безпеки зазначена у переліку вакантних посад від 28.03.2018 року також відповідає його кваліфікації.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04.10.2021 року було витребувано у Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»: довідку про доходи ОСОБА_1 за 2018 рік із зазначенням компенсаційних виплат (виплат за час відпусток, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю тощо); посадові інструкції та кваліфікаційні вимоги до посад провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт» та заступника керівника з питань безпеки в Підгайчиківському МПД станом на 28.03.2018 року; підтвердження виконання рішення Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2019 року про поновлення на роботі.

Як вбачається з наданої на виконання вказаної ухвали суду копії посадової інструкції повідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт», на посаді якого працював позивач, на дану посаду призначається особа, що має вищу освіту відповідного напрямку підготовки або досвід роботи не менше одного року в правоохоронних, контролюючих органах та здобула теоретичну і практичну підготовку, необхідну для виконання покладених на неї обов`язків.

В той же час, згідно наданої на виконання цієї ж ухвали копії посадової інструкції заступника керівника з питань безпеки МПД ДП «Укрспирт» на дану посаду призначається особа, що має вищу освіту відповідного напрямку підготовки або проходила службу у підрозділах ЗС України, Національної поліції (або МВС), Національної гвардії України та інших правоохоронних органах, а також особа, що приймала участь в бойових діях у зоні АТО та має достатню фізичну форму для виконання своїх посадових обов`язків.

З огляду на викладене, беручи до уваги стаж роботи ОСОБА_1 провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки ДП «Укрспирт», а раніше на посаді старшого інспектора з охорони Підгайчиківського МПД ДП «Укрспирт», його освіту та кваліфікацію, а також те, що останній є учасником бойових дій, колегія суддів вважає, що він міг обіймати посаду заступника керівника з питань безпеки МПД ДП «Укрспирт», а тому висновок місцевого суду про порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України є законним та обґрунтованим.

Однак суд першої інстанції помилково вважав, що відповідач порушив вимоги ст. 42 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не врахував переважне право позивача, який є учасником бойових дій, на залишення на роботі, оскільки згідно вимог ч.ч. 1 та 2 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. І лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідачем надано докази, що підтверджують те, що було визначено кваліфікаційний рівень та продуктивність праці позивача та інших працівників відділу Маркіна В.Е. та ОСОБА_2 і визначено, що найбільш ефективним працівником відділу економічної безпеки ДП «Укрспирт» є ОСОБА_2 (а.с. 100-101, 119-129, 169-173, т. 1). За цих обставин відповідач не був зобов`язаний враховувати переважне право позивача на залишення на роботі.

З відмовою у позові з тієї підстави, що при звільнені позивача з роботи відповідачем ДП «Укрспирт» порушено вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнення здійснено в період тимчасової непрацездатності позивача, не можна погодитись, з огляду на обґрунтованість доводів відповідача, який зазначав, що про тимчасову непрацездатність позивача на день звільнення 28.03.2018 року адміністрації підприємства не було відомо. Як тільки стало відомо про це, дату звільнення було змінено.

Висновок суду про те, що Наказом ДП «Укрспирт» від 11.06.2018 року №162-к відповідач визнав неправомірність Наказу №83-к від 28.03.18 р., є помилковим, оскільки наказом від 11.06.2018 року тільки внесено зміни щодо дати звільнення у зв`язку з тим, що позивач з 28.03.2018 року по 27.04.2018 року перебував на амбулаторному лікуванні (а.с. 18, т. 1). Крім того, 18 січня 2018 року в персональному попередженні від 09.01.2018 року (а.с. 19, т. 1) позивачу було повідомлено, що у випадку настання непрацездатності в день звільнення воно відбудеться одразу після одужання. Чинне законодавство України не містить норм, що забороняють роботодавцю вносити зміни до наказу про звільнення працівника. Крім того, правильність такої практики підтверджується також Верховним судом (постанова від 18.02.2018 року, справа №592/99/15-ц).

Суд першої інстанції з посиланням на п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. №58, дійшов висновку, що оскільки 28.04.2018 р. - субота, є вихідним днем, то відповідач неправомірно визначив дату звільнення позивача у неробочий день. Такий висновок суду помилковий, оскільки чинним законодавством не встановлено заборони приймати на роботу або звільняти у вихідний день. Суд помилково застосував вищевказану Інструкцію, яка не регулює питання порядку звільнення працівників. Це питання регулюється виключно законом, зокрема, ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Також суд невірно зазначив як підставу для задоволення позову розгляд подання профкомом без участі позивача, оскільки відповідно до ст. 43 КЗпП України це могло б бути підставою для зупинення провадження у справі та повторно запитування згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), а не для відмови у позові.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач-роботодавець у порушення частини третьої статті 49-2 КЗпП України не виконав обов`язку по працевлаштуванню позивача, так як останньому не були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення, а саме не було запропоновано посади заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД. Саме з цієї підстави, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції мав задовольнити позов про поновлення позивача на роботі, оскільки усі інші підстави, зазначені судом не відповідають законодавству та не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, суд першої інстанції помилкового вважав, що у відповідача не відбулося змін в організації виробництва і праці тому рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення.

Факт невиконання обов`язку передбаченого КЗПП України по працевлаштуванню позивача аж до дня звільнення, а саме не запропонування йому вакантної посади, яка з`явилася на підприємстві, заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД, на яку б міг та за доводами позивача погодився б останній, є незаперечним. Такий факт повністю підтверджено матеріалами справи, та не заперечувався відповідачем.

Відповідно до листів заступника директора ДП «Укрспирт» від 28.03.2018 року №02-1-2/69к та 1-2/70к (а.с. 25 та 25 зворот, т. 1) позивачу одночасно надсилалась копія наказу про звільнення та перелік вакантних посад на 28.03.2018 року на 5 аркушах. У листі відповідачем наголошено на наявність вакантної посади заступника керівника з питань безпеки Підгайчиківського МПД ДП «Укрспирт». Зазначені обставини повністю підтверджують доводи позивача, що перелік вакантних посад від 28.03.2018 року, надісланий йому листом разом із наказом про звільнення, а не пропонувались саме до дня його звільнення. Представник відповідача жодним доказом не спростував цієї обставини, а навпаки підтвердив її.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Отже, середньоденний заробіток повинен визначатися, виходячи із виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події звільнення.

Однак суд першої інстанції при визначенні середнього заробітку позивача помилково вважав, що його звільнено 28.03.2018 року, оскільки Наказом ДП «Укрспирт» від 11 червня 2018 року №162-к «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-к від 28.03.18 р.» змінено дату звільнення на 28 квітня 2018 року (т. 1, а.с. 98).

Також відповідно до п. 2 розд. ІІ Порядку якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. А згідно п. 4 розділу ІІІ при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються зокрема виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно наданої на виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 04.10.2021 року довідки про доходи ОСОБА_1 від 17.11.2021 року №1.11-7/124 останній перебував у відпустці із збереженням заробітної плати як учасник бойових дій з 22.02.2018 року по 07.03.2018 року; у навчальній відпустці з 12.03.2018 року по 27.03.2018 року; на лікарняному з 28.03.2018 року по 27.04.2018 року.

Таким чином суд не бере до уваги при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітну плату ОСОБА_1 у березні 2018 року, оскільки в даний період позивач перебував у відпустці та на лікарняному.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з розміру заробітної плати за лютий та січень 2018 року, без врахування виплати відпускних, та з фактично відпрацьованих робочих днів (січень 2018 року 21 день, лютий 2018 року 15 днів).

Отже розмір середньоденного заробітку позивача становить 1029,28 гривень ((20550,00 гривень + 16504,24 гривень) / 36 (фактично відпрацьовані дні)).

Кількість робочих днів за період з 30 квітня 2018 року по 12 червня 2019 року (день ухвалення рішення судом першої інстанції) складає 280 днів.

Таким чином розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за вищевказаний період становить 288198,40 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, який підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Що стосується стягнення судом першої інстанції 33622,66 гривень індексу споживчих цін, колегія суддів зазначає, що позовна заява не містить вимоги щодо стягнення індексу споживчих цін, у матеріалах справи немає заяви позивача про збільшення позивних вимог в частині стягнення з відповідача індексу споживчих цін.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Зазначені виплати проводить роботодавець на час виплати заробітної плати, тому зазначені вимоги заявлені передчасно.

Що стосується часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди» роз`яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Встановивши порушення прав позивача, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не довів переконливими доказами завдання йому моральної шкоди у розмірі, який визначений судом. Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру завданої моральної шкоди необхідно брати до уваги не тільки факт неправомірності звільнення, а й усі особливості даного спору, взаємовідносини між позивачем та відповідачем, їх суб`єктивне ставлення до наданих прав та обов`язків.

З урахуванням вимог розумності та справедливості суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд неправильно визначив підстави для відмови у позові, тому рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 374 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову із вищезазначених підстав.

При цьому апеляційний суд зазначає, що відповідачем на виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 04.10.2021 року надано докази того, що Наказом №91-к від 13.06.2019 року ОСОБА_1 поновлено на роботі з 28.03.2018 року на підставі рішення Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2019 року, виплачено заробітну плату за один місяць в розмірі 19664,63 грн., а також за його заявою згідно з Наказом №383 від 20.12.2019 року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.04.2018 року по 12.06.2019 року у сумі 252408,80 грн. з урахуванням коштів, виплачених згідно Наказу №91-к від 13.06.2019 року, та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.

А тому стягнення з відповідача на користь позивача сум за даним рішенням слід проводити з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів та вже виплачених коштів.

Питання стягнення судового збору суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Таким чином з ДП «Укрспирт» на користь держави слід стягнути 3586 грн. 78 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 12 червня 2019 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати накази т.в.о. директора - радника директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 28 березня 2018 року №83-К про звільнення ОСОБА_1 , провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та від 11.06.2018 року №162-К «Про внесення змін до наказу ДП «Укрспирт» №83-К від 28.03.2018 року».

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера відділу економічної безпеки управління безпеки Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» з 28 квітня 2018 року.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року по 12 червня 2019 року в розмірі 288198 (двісті вісімдесят вісім тисяч сто дев`яносто вісім) грн. 40 коп. з вирахуванням обов`язкових зборів та платежів.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь держави 3586 (три тисячі п`ятсот вісімдесят шість) грн. 78 коп. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» заробітної плати за один місяць у розмірі 21614 (двадцять одна тисяча шістсот чотирнадцять) грн. 88 коп. підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: М.Д. Горейко

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.