ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 161/19876/18

провадження № 61-5513св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатної ОСОБА_2 ,

відповідач - виконавчий комітет Луцької міської ради,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатної ОСОБА_2 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року у складі суддіРудської С. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у складі колегії суддів Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї недієздатної доньки ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 29 січня 2019 року просила зобов'язати виконавчий комітет Луцької міської ради надати позивачу та її недієздатній доньці позачергово в терміновому порядку житло.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона та її донька ОСОБА_2 є постраждалими внаслідок Чорнобильської катастрофи особами першої категорії, а ОСОБА_2 ще й особою з інвалідністю з дитинства першої «А» групи. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 28 лютого 2002 року № 60 позивач та її донька були взяті на квартирний облік для отримання житла з державного житлового фонду. У подальшому, в серпні 2006 року рішенням відповідача надано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У зв'язку з тим, що надана позивачці квартира, на її думку, не відповідала вимогам ДБН, ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку прийняте виконавчим комітетом Луцької міської ради рішення про надання їй житла. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2014 року, яка набрала законної сили, позов задоволено, визнано протиправним та скасовано пункт 5 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 414-1 від 17 серпня 2006 року щодо надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

За заявою позивачки та на виконання зазначеного судового рішення ОСОБА_1 із сім'єю в складі двох осіб поновлено на квартирному обліку для позачергового отримання житла у списку осіб, які переселяються з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, з дати попереднього перебування на такому обліку - з 29 січня 2002 року.

Іншого житла позивачці та її доньці надано не було, у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про зобов'язання надати позачергово в терміновому порядку житло.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, не належить до компетенції виконавчого комітету Луцької міської ради, а є обов`язком держави в особі обласної державної адміністрації, з огляду на що дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 пред`явлені до неналежного відповідача.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника позивача залишено без задоволення, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних і допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що виконавчий комітет Луцької міської ради здійснює лише ведення реєстру осіб, які переселяються з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, однак безпосередньо не вирішує питання забезпечення громадян житлом.

Апеляційний суд уважав, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив порушень норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

18 березня 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатної ОСОБА_2 ,подала до Верховного Суду касаційну скаргуна рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року й просила скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд.

Зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, в частині неналежного розгляду заяв позивачки про відвід судді та проголошення судового рішення без її участі.

Указує, що дійшовши висновку про те, що позов пред'явлений до неналежного відповідача, суди не врахували, що суть позовних вимог полягає у зобов'язанні виконавчого комітету Луцької міської ради надати позивачу житло, придбання якого вже було профінансовано за рахунок коштів Державного бюджету, однак внаслідок протиправних дій відповідача використання виділених коштів було здійснено з порушенням вимог законодавства.

У червні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив виконавчого комітету Луцької міської ради на касаційну скаргу, в якій відповідач просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідач наполягає на тому, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями щодо забезпечення житлом осіб, що постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідач вважає доводи касаційної скарги про порушення судом норм процесуального права необґрунтованими, оскільки заяви про відвід головуючого в суді першої інстанції подавалися ОСОБА_1 у зв`язку з незгодою з процесуальними рішеннями судді, що в силу положень статті 36 ЦПК України не може бути підставою для відводу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує вказані судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

Згідно ухвали Верховного Суду від 27 травня 2020 року підставою для відкриття касаційного провадження в цій справі є посилання позивача на пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України, відповідно до якого судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії, а також особою з інвалідністю третьої групи довічно через захворювання,пов`язане з наслідками проживання на забрудненій території внаслідок вибуху на Чорнобильській АЕС.

Позивачка є матір'ю ОСОБА_2 , 1993 року народження, особи з інвалідністю з дитинства першої «А» групи, інвалідність якої пов`язана з впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2011 року ОСОБА_2 визнано недієздатною та призначено ОСОБА_1 опікуном недієздатної доньки.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 60 від 28 лютого 2002 року «Про взяття на квартирний облік громадян» ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 були взяті на квартирний облік громадян для отримання житла з державного житлового фонду.

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 414-1 від 17 серпня 2006 року «Про заселення вільних квартир та виведення житлових приміщень зі складу службових» в зв`язку із завершенням будівництва другої черги житлового будинку на АДРЕСА_2 , розглянувши матеріали, подані відділом по обліку і розподілу житлової площі, виконком міської ради вирішив надати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 28,9 м?, потерпілій першої категорії внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС ОСОБА_1 із сім`єю у складі 2 осіб (донька - ОСОБА_2 ) зі зняттям ОСОБА_1 з квартирного обліку, на якому вона перебувала з 29 січня 2002 року за списком сімей, у складі яких є діти-інваліди, інвалідність, яких пов`язана з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС, та контрольним списком осіб, які за медичними висновками не можуть проживати в одній кімнаті з іншими членами сім`ї.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2014 року, яка набрала законної сили, в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Луцької міської ради визнано протиправним та скасовано пункт 5 рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 414-1 від 17 серпня 2006 року «Про заселення вільних квартир та виведення житлових приміщень зі складу службових» щодо надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

На виконання зазначеного судового рішення виконавчим комітетом Луцької міської ради прийнято рішення № 97-1 від 18 лютого 2015 року «Про квартирний облік громадян», згідно якого поновлено ОСОБА_1 з сім`єю в складі двох осіб на квартирному обліку для позачергового отримання житла у списку осіб, які переселяються з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, з дати попереднього перебування на такому обліку - 29 січня 2002 року.

На звернення ОСОБА_1 про надання їй та її сім'ї квартири з урахуванням зазначеного судового рішення, виконавчий комітет Луцької міської ради листом № С-66/1.2-100 від 10 лютого 2015 року повідомив позивачку про поновлення її на квартирному обліку з 29 січня 2002 року та неможливість вирішення питання надання сім`ї заявниці іншого житла у зв`язку з відсутністю вільних квартир для забезпечення відповідної категорії громадян.

Листом № С-66/4-210 від 11 серпня 2015 року виконавчий комітет Луцької міської ради повідомив ОСОБА_1 , що її було включено до списку осіб, які переселяються з територій, із забрудненої зони внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС під № 82 та в список осіб, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії під № 61. Також роз`яснено, що у зв`язку з відсутністю відповідного фінансування з 2013 року особи з числа постраждалих внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС житлом у м. Луцьку не забезпечувалися. З урахуванням наведеного, вирішити питання надання сім`ї ОСОБА_1 іншого житла немає можливості.

Позиція Верховного Суду

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Луцької міської ради про зобов`язання в позачерговому порядку надати житло, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження в цій справі, зводяться до неналежного розгляду судом першої інстанції заяв позивачки про відвід головуючого.

Згідно пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України, відповідно до якого судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

За змістом статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя. Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що 29 травня 2019 року, 09 липня 2019 року та 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 особисто й через представника, посилаючись на пункт 5 частини першої статті 36 ЦПК України, зверталася з заявами про відвід головуючого в суді першої інстанції, які визнавалися судом необґрунтованими та передавалися для вирішення судді, визначеному в порядку частини першої статті 33 ЦПК України.

Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2019 року, від 10 липня 2019 року в задоволенні заяв про відвід головуючого відмовлено на підставі частини четвертої статті 36 ЦПК України, оскільки позивач пов`язувала підстави для відводу головуючого з власною незгодою з прийнятими судом процесуальними рішеннями.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2019 року в задоволенні заяви про відвід відмовлено, оскільки наявність у ОСОБА_1 стійкого внутрішнього сумніву в об`єктивності майбутнього судового рішення сама по собі не може бути підставою для задоволення відводу.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, ЄСПЛ, від 09 листопада 2006 року).

Аналіз ухвал суду першої інстанції свідчить, що суд належним чином оцінив обставини, на які посилалася позивачка та її представник в заявах про відвід, і зробив правильний висновок про відсутність підстав для відводу головуючого.

З огляду на викладене, у Верховного Суду відсутні підстави для визнання заявлених ОСОБА_1 відводів у суді першої інстанції обґрунтованими, а тому доводи касаційної скарги не є передумовою для скасування оскаржених судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. З урахуванням меж касаційного оскарження, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах недієздатної ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Крат

М. М. Русинчук