Справа № 131/1169/20
Провадження № 22-ц/801/449/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Балтак Д. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 рокуСправа № 131/1169/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: акціонерне товариство «Кредобанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом представника позивача АТ «КредоБанк» адвоката Павленка С.В. до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 223462/2019 за заявою представника позивача АТ «КредоБанк» адвоката Павленка С.В. про забезпечення позову за апеляційною скаргою представника позивача АТ «КредоБанк» адвоката Павленка С.В. на ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Балтака Д.О.,

встановив:

07 жовтня 2020 року представник позивача АТ «КредоБанк» адвокат Павленко С.В. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 223462/2019.

23 листопада 2020 року представником позивача АТ «КредоБанк» адвокатом Павленком С.В. подано заяву про забезпечення позову в якій просив суд накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме на: житловий будинок АДРЕСА_1 ; загальною площею: 62,8 кв.м., житлова площа: 28,4 кв.м., опис: житловий будинок літ. А, веранда -а, підвал - А під, сарай літ.аі, літня кухня - Б, огорожа - 1, ворота з хвірткою - 2; кадастровий номер :06:005:0409, площа: 0,1457 га, форма власності: приватна, частка власності: 1/1,на підставі рішення Іллінецького районного суду Вінницької області по справі № 131/1538/16-ц від 17 серпня 2016 року; житловий будинок АДРЕСА_1 ; загальною площею: 55,7 кв.м., житлова площа: 28,4 кв.м., форма власності: приватна, частка власності: 1/1, кадастровий номер :06:005:0410, площа: 0,0894 га, на підставі рішення Іллінецького районного суду Вінницької області по справі № 131/1538/16-ц від 17 серпня 2016 року; земельну ділянку, кадастровий номер :06:001:0207, площа 0,15 га; що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, форма власності: приватна; земельну ділянку, кадастровий номер :06:001:0206, площа 0,25 га; що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, форма власності: приватна.

Заява мотивована тим, що 18 квітня 2019 р. між АТ «КредоБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 23462/2019. Для забезпечення належного виконання зобов`язань, які виникають із даного кредитного договору 14 травня 2019 року між сторонами був укладений договір застави, зареєстрований за № 293, предметом якого є рухоме майно: автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO», 2019 рік випуску, № шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2755, колір - білий, ДНЗ НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (надалі - Предмет застави), що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрковою О. А., зареєстровано в реєстрі за № 293. 22 травня 2020 року приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Барбуляк Христиною Миколаївною вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 1304, яким запропоновано звернути стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO», 2019 рік випуску, № шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2755, колір - білий, ДНЗ НОМЕР_2 . Проте, 28 липня 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. зупинено вчинення виконавчих дій.

Оскільки заборгованість залишається не погашеною та було зупинено реалізацію предмета застави заявник вважає, що не вжиття вказаних заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення у даній справі в подальшому.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року в задоволені заяви представника АТ „КредоБанк про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що на момент звернення до суду із заявою про забезпечення позову наявне чинне забезпечення виконання зобов`язання відповідача за кредитним договором № 23462/2019 від 18 квітня 2019 року у вигляді договору застави від 14 травня 2019 року. Представником банку не надано належних і достовірних доказів того, що об`єкти нерухомого майна на які заявник просить накласти арешт перебувають у власності відповідача саме станом на момент звернення до суду із заявою про вжиття засобів забезпечення позову. Поряд з цим, оскарження відповідачем у судовому порядку виконавчого напису приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Барбуляк Х.М. від 22 травня 2020 року, не є належною правовою підставою для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, представник позивача АТ «КредоБанк» адвокат Павленко С.В. подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд попередньої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не звернув уваги на відсутність добровільного погашення відповідачем існуючого грошового зобов`язання за виконавчим написом та зупинення вчинення виконавчих дій щодо реалізації предмета застави на примусове погашення такої заборгованості. На думку заявника, дії відповідача щодо невиконання грошового зобов`язання свідчить про можливе вчинення ним перереєстрації або відчуження належного останньому вказаного нерухомого майна іншим особам, що призведе до утруднення або унеможливлення виконання рішення суду у даній справі, за умови задоволення позовних вимог. Вважає, що накладення арешту на зазначене додаткове майно із його можливою подальшою реалізацією дозволить здійснити погашення наявної у відповідача заборгованості та не допустить порушення прав позивача.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що 18 квітня 2019 р. між АТ «КредоБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 23462/2019.

Згідно п. 2.1. вказаного кредитного договору банк видає позичальнику кредит у сумі 1 209 724,81 (один мільйон двісті дев`ять тисяч сімсот двадцять чотири) гривні 81 коп. на строк до 17 квітня 2026 року.

Для забезпечення належного виконання зобов`язань, які виникають із даного кредитного договору 14 травня 2019 року між сторонами був укладений договір застави, предметом якого є рухоме майно: автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO», 2019 рік випуску, № шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2755, колір - білий, ДНЗ НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 42-43).

Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №1304 від 22 травня 2020 року, яким звернено стягнення з ОСОБА_1 , на автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, р.н. НОМЕР_2 , для задоволення вимог AT «Кредобанк» за період з 19 травня 2019 року по 19 травня 2020 року, в сумі: 1176033,69 грн.- неповернута сума кредиту станом на 19 травня 2020 року; 133282,57 грн.- заборгованість за неповернутими відсотками станом на 19 травня 2020 року; 31748,33 грн. заборгованість по пені за період з 19 травня 2019 року по 19 травня 2020 року; 1800,00 грн. плата за вчинення виконавчого напису (а.с. 47).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. від 30 червня 2020 року по виконавчому провадженню №62441531 відкрито виконавче провадження (а.с. 49).

Згідно з постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. від 09 липня 2020 року описано та арештовано майно боржника транспортний засіб автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, реєстровий номер НОМЕР_2 (а.с. 50-51).

28 липня 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука В.В. зупинено вчинення виконавчих дій (а.с. 53).

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що на забезпечення виконання існуючого грошового зобов`язання між сторонами укладено договір застави зареєстрований за № 293, предметом якого є рухоме майно: автомобіль марки «TOYOTA», модель «LAND CRUISER PRADO». Заставна вартість якого визначена сторонами у сумі 1116348,80 грн (п.1.2. договору застави), що співвідноситься із розміром грошового зобов`язання.

Таким чином, заявлені вимоги щодо накладення арешту на нерухоме майно про яке просить позивач не узгоджується із співмірністю та адекватністю заявленим позовним вимогам, оскільки вартість такого нерухомого майна разом із вартістю заставного рухомого майна значно перевищуватиме існуюче у відповідача грошове зобов`язання.

Посилання заявника на зупинення вчинення виконавчих дій щодо реалізації предмета застави на примусове погашення такої заборгованості не заслуговують на увагу, оскільки вони не свідчать про скасування договірних зобов`язань заставного майна та неможливості його реалізації після минування обставин які спричинили його зупинення.

Відтак, вказані вимоги скаржника у аспекті доводів ч.2 ст.149 ЦПК України (яка регламентує мету вжиття заходів забезпечення позову) не можуть свідчити про можливість забезпечення позову у спосіб, про який просить заявник, для того щоб забезпечити подальше виконання рішення по суті спору у справі, та про те, що без такого забезпечення позову судове рішення неможливо буде виконати.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що заявником не наведено достатніх підстав, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, про які він просить, дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі. Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 153, 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача АТ «КредоБанк» адвоката Павленка С.В. залишити без задоволення.

Ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета