н/п 2/490/947/2021 Справа № 490/5496/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А.., при секретарі Дудник Г.С., за участі представника позивача адвоката Сорочана В.В., відповідачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа -Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ,-

ВСТАНОВИВ:

02.09.2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, в якому просить зобовязати ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши наступні способи участі у вихованні та особистому спілкуванні : кожної середи місяця з 09.00 до 18.00 год та кожної неділі місяця з 09.00 год до 10.00 наступного понеділка та два тиждні кожного лдітнього місяці ; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

В обгрунтування позову посилається на те, що він є батьком малолітнього ОСОБА_4 , з його матір`ю відповідачкою по справі, він проживав у незареєсмтрованому шлюбі з травня 2018 року по липень 2019 року .Після припинення стосунків вони стали проживати окремо, син залишився проживати з матір`ю. Фактично з самого моменту розлучення у нього з відповідачкою почалися непорозуміння щодо прийняття його участі у вихованні сина, його відвідуванні, відповдіачка почала створювати штучні перешкоди.

Весь цей час він намагається налагодити нормальний звязок з дитиною та повноцінно приймати участь у вихованні та розвитку дитини, проте вирішити розбіжності з відповідачкою шляхом переговорів та взаємних поступок не вдається. З метою недопущення страждань та негатвиного впливу на дитину вимушений звернутися до суду з даним позовом.

В жовтні 2020 року надійшов відзив на позов, в якому зазначено про відсутність створення перешкод з її боку у спілкванні з дитиною, адже з серпня 2018 по серпень 2020 року вона проживала в квартирі, що належить позивачу, він мав цілодобовий доступ до квартири, а отже і до сина. Дійсно стосунки погрішилися остаточно влітку 2019 року, і позивач виїхав в невідомому напрямку. При цьому він приїзжав декілька разів на місяць у зручний до нього час, вона не заперечувала проти спілкування з сином, просила лише забезпечувати дитину матеріально. Був випадок, коли позивач забрав п`ятимісячного сина і сказав, що вона більш ніколи його не побачить і поїхав з дитиною на автомобілі. За аткого вона не проти спілкування сина з батьком, але заперечує проти того, щоб віддавати йому ждитину без її присутності. Крім того, дитини рідко бачить батька у і у нього в силу віку відсутністій з ним психологічний зв`язок , він повноцінно не сприймає позивача як батька . Вважає, що для того, щоб син почав поноцінно сприймати позивача як батька та налагодження довірливих стосунків між ними потрібен час , отже побачення повинні відбуватися в присутності матері. За аткого, просила суд надати батькові години спілкування в зручний для нього дні та часи, але в її пристуності. Спілкування лише в денний час без залишення дитини на ніч до виповнення йому 5-ти років. Також просила відмовити в стягненні судового збору, оскільки перебуває в декретній відпустці, а позивач не сплачує аліменти.

В судовому засіданні представник позивача підтримали вимоги позову та просили про його задоволення. Ззаначив, що не заперечують і проти запропонованого органом опіки та піклування порядку спілкування з дитиною. Позивач бажає налагодити спілкування з сином, адже хлопчику необхідне батьківське виховання та турбота.

В судовому засіданні відповідачка частково заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що син ще маленький, останні півроку не бачився з батьком, отже може і не сприйняти його як рідну людину. Вона не заперечує проти спілкування батька з сином , але дитині треба час, щоб знову звикнути до батька , отже необхідно перший час бачитися з батьком у її присутності. Також вона зможе віддати сина батькові одного лише тоді, коли син вже зможе самостійно розповісти їй, якщо щось буде не так, щось йому не сподобається, вона аткож повинна мати змогу в той час, коли він пребуватиме з батьком, спілкуватися з сином телефоном. Тому просила дати хоча б півроку на те, щоб син зустрічався з батьком у її пристуності та поступово налагодив з ним стосунки.

Представник органу опіки та піклування надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність .

Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи та первіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Сторонами не оспорюється , що дитина на теперішній час проживає разом з матір`ю в АДРЕСА_1 .

Позивач проживає в м.Миколаєві, зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Відповідачка на тепрішній час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років.

Згідно Висновку від 11 січня 2021 року виконкому ММР "Про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 " рекомендовано за доцільне визначити порядок участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надавши йому можливість спілкування з дитиною кожну середу місяця з 10.00 до 18.00, кожну неділю місяця з 10.00 до 18.00, без присутності матері дитини та з урахуванням інтересів малолітнього.

Статтями 12,81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

При вирішенні таких спорів судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право та особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той із батьків, із ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, в спілкуванні з дитиною та в її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні й мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам.

У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що способи участі батька у вихованні сина та спілкування з ним, які визначені в позові не в повній мірі відповідають як інтересам дитини, так і інтересам батьків. Налагодження стосунків між батьком та сином відповідає інтересам дитини, яка протягом останнього часу не спілкувалася з батьком, проте з огляду на малий вік дитини (2,5 роки) , відсутність між ними тривалий для такого віку дитини час, в силу вікових особливостей дитини неможливість його поноцінно висловити своє ставлення до навколишніх обставин, перебування його весь час з матір`ю, що беззаперечно створює його психологічну прив`язаність до матері та відчуття захищеності та комфорту в присутності матері суд доходить до висновку, що з метою поступової адаптації дитини до відновлених стосунків з батьком суд вважає за необхідне визначити поступовий графік побачень позивача з сином саме у присутності матері перші півроку ( тобто як раз до досягнення дитиною трьохрічного віку) , а саме:

- побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 12.00 години у присутності матері у визначеному матір`ю місці- перший місяць; побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 14.00 години у присутності матері в узгодженому з матір`ю місці - наступні два місяці ; побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 16.00 години у присутності матері - наступні два місяці; побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 18.00 години у присутності матері - наступного одного місяця; в подальшому: побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 18.00 години без присутності матері - з урахуванням бажання дитини та з урахуванням встановлення стійкого родинного зв`язку дитини з батьком.

Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання сина.

Окрім цього, з урахування вікових змін дитини, її розвитку та потреб, сторони не позбавлені у майбутньому права звернутися до суду із позовом про зміну встановленого судом способу участі у вихованні дитини. При цьому встанволення місць зустрічей з дитиною першого місяця за визначенням матері дитини направлено на ствоорення дитні найбільш комфортного середовища, а в подальшому відсутність конкретизації місць таких зустрічей надає батькам, між якими відсутня належна комунікація, можливість погодити нейтральну, комфортну для всіх, територію для зустрічей, в тому числі у громадських місцях культурно-розважального характеру, що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку, стану здоров`я дитини чи її інтересам.

При цьому суд вважає за необхідне обумовити, що спільні зустрічі із сином у дні та години можливо змінювати за погодженням із матір`ю дитини, та з урахуванням бажання дитини, що максимально враховує інтереси дитини.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути 840 грн 80 коп. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 4,5, 12-13, 79-81, 141, 259-265,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначити такі способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною: побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 12.00 години у присутності матері у визначеному матір`ю місці- перший місяць; побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 14.00 години у присутності матері в узгодженому з матір`ю місці - наступні два місяці ; побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 16.00 години у присутності матері - наступні два місяці; побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 18.00 години у присутності матері - наступного одного місяця; в подальшому: побачення з дитиною кожної середи та неділі місяця з 10.00 години до 18.00 години без присутності матері - з урахуванням бажання дитини та з урахуванням встановлення стійкого родинного зв`язку дитини з батьком.

Надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 можливість зміни способу участі у вихованні батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в тому числі часу та місця побачень, - за взаємною згодою та врахуванням інтересів дитини.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 22 лютого 2021 року

Суддя Гуденко О.А.