Справа № 369/6360/21
Провадження № 2/369/4118/21
РІШЕННЯ

Іменем України

01.12.2021 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Бікус С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №369/6360/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області, про стягнення коштів за вимушений прогул внаслідок незаконного звільнення з посади, -

ВСТАНОВИВ:

13 травня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області, про стягнення коштів за вимушений прогул внаслідок незаконного звільнення з посади.

Позовна заява обґрунтована тим, що на чергових місцевих виборах 25 жовтня 2015 року на посаду Глухівського міського голови було обрано ОСОБА_1 , який набрав 65,98% голосів.

З 10 листопада 2015 року ОСОБА_1 , як міський голова приступив до виконання своїх повноважень.

25 березня 2020 року Глухівською міською радою Сумської області VII скликання було прийнято рішення №430 «Про дострокове припинення повноважень Глухівського міського голови».

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року по справі №480/2207/20 було задоволено позов ОСОБА_1 до Глухівської міської ради Сумської області, визнано протиправним та скасовано рішення Глухівської міської ради №430 «Про дострокове припинення повноважень Глухівського міського голови», в частині поновлення на посаді міського голови, рішення суду звернуто до негайного виконання.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року по справі №480/2207/20 було залишено без задоволення апеляційну скаргу виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року без змін.

Позивач у поданому позові вказує, що у зв`язку з вище описаними обставинами мав місце вимушений прогул.

Вказані обставини встановленні судовим рішенням, яке набрало законної сили та у відповідності до частини 5 статті 82 Цивільно-процесуального кодексу України - не доказуються.

ОСОБА_1 зазначає, що виконавчий комітет Глухівської міської ради, на його запит надав відповідь від 31 березня 2021 року №113-02/Т з довідкою про доходи позивача, його середньомісячну та середньоденну заробітну плату за час роботи на посаді Глухівського міського голови.

Позивач вказує, що його середньомісячна заробітна плата складала - 13 169 грн. 10 коп., середньоденна заробітна плата складала - 627 грн. 10 коп.

Вимушений прогул позивача внаслідок незаконного звільнення тривав з 26 березня 2020 року до 20 серпня 2020 року, що склало 4 місяці та 18 днів, а саме 4 робочих дні у березні 2020 року, 14 робочих днів у серпні 2020 року, 4 місяці - квітень, травень, червень, липень 2020 року.

На підставі наведеного просив суд стягнути з Виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 березня 2020 року по 20 серпня 2020 року в сумі 63 964 грн. 20 коп.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2021 року відкрито провадження та розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

У встановлений строк заперечення проти такого порядку суд не отримав.

17 червня 2021 року через канцелярію суду було зареєстровано відзив секретаря Глухівської міської ради, в якій він вказував, що виконавчий комітет Глухівської міської ради вважає позовні вимоги Позивача безпідставними і необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

13 липня 2021 року через канцелярію суду було зареєстровано заперечення міського голови Надії Вайло на позовну заяву, в якій вона просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Гухівської міської ради про стягнення коштів за вимушений прогул внаслідок незаконного звільнення з посади у повному обсязі.

08 жовтня 2021 року через канцелярію суду було зареєстровано відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якому він вказував, що аргументи відповідача є необґрунтованими та такими, що не підлягають до з`ясування.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справ і, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

При розгляді справи судом встановлено, що 25 жовтня 2015 року на посаду Глухівського міського голови було обрано Терещенко Мішель, який набрав 65,98% голосів.

З 10 листопада 2015 року ОСОБА_1 , як міський голова приступив до виконання своїх повноважень.

25 березня 2020 року Глухівською міською радою Сумської області VII скликання було прийнято рішення №430 «Про дострокове припинення повноважень Глухівського міського голови».

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року по справі №480/2207/20 було задоволено позов ОСОБА_1 до Глухівської міської ради Сумської області, визнано протиправним та скасовано рішення Глухівської міської ради №430 «Про дострокове припинення повноважень Глухівського міського голови», в частині поновлення на посаді міського голови, рішення суду звернуто до негайного виконання.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року по справі №480/2207/20 було залишено без задоволення апеляційну скаргу виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року без змін.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року по справі №480/2207/20 було задоволено позов ОСОБА_1 до Глухівської міської ради Сумської області, визнано протиправним та скасовано рішення Глухівської міської ради №430 «Про дострокове припинення повноважень Глухівського міського голови», в частині поновлення на посаді міського голови, рішення суду звернуто до негайного виконання. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2021 року по справі №480/2207/20 було залишено без задоволення апеляційну скаргу виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року без змін.

Таким чином порушення права позивача припинилось 12 січня 2021 року, а з позовом про стягнення коштів за вимушений прогул внаслідок незаконного звільнення з посади, ОСОБА_1 звернувся 13 травня 2021 року, тобто з пропуском встановленого тримісячного строку звернення із відповідними вимогами до суду, в позові не зазначає причини пропуску звернення до суду та клопотань про його поновлення не заявляєу зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 80, 82, 263, 265, 268 ЦПК України, ст. 3, 4, 94, 235, 236 КЗпП України суд , -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області, про стягнення коштів за вимушений прогул внаслідок незаконного звільнення з посади - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І.О. Фінагеєва