Справа № 509/5441/20
16 грудня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Кочко В.К.,
при секретарі Савченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дослідне господарство "Таїровське" Національного наукового центру "Інститут виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова" про визнання права на приватизацію квартири
29.10.2020 р. позивач звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Таїровське" Національного наукового центру "Інститут виноградарства і виробництва ім. В.Є. Таїрова" про визнання права на приватизацію квартири, в якому просить суд визнати за ним право на безкоштовну приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач на підставі договору найму відомчого жилого приміщення №10 та ордеру на відомче жиле приміщення №10 отримав у володіння та користування відомче жиле приміщення, у вигляді квартири, що знаходиться у власності ДП «ДГ«Таїровське`ННЦ «ІВіВ ім. В.Є.Таїрова» Національної академії аграрних наук України, здійснив ремонт зазначеної квартири, утримує її та разом із членами сім`ї з 2013 року проживає в зазначеній квартирі.
Адвокат позивача подав до суду заяву з проханням розглянути справи за відсутністю позивача та його адвоката.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання бувналежним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив,відзив не надав.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 11.02.2013 р. ОСОБА_1 був прийнятий на посаду агронома-розсадника Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» ННЦ «Інститут виноградарства і виноробства ім. В.Є.Таїрова» згідно наказу №06-К від 11.02.2013 р.
05.03.2013 р. на спільному засіданні адміністрації Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське`Національного наукового центру«Інститут виноградарства і виноробстваім. В.Є.Таїрова» (надалі- ДП «ДГ«Таїровське» ННЦ «ІВіВ ім. В.Є.Таїрова») та профспілкового комітету установи було прийнято рішення №1 про надання житлового приміщення за договором найму відомчого жилого приміщення - однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1
05.03.2013 р між ОСОБА_1 та ДП «ДГ«Таїровське» ННЦ «ІВіВ ім. В.Є.Таїрова» Національної академії аграрних наук України було укладено договір найму відомчого жилого приміщення №10 (надалі - «Договір») та видано ордер на відомче жиле приміщення №10 на ім`я позивача.
Згідно п. 1 Договору, Відповідач передав ОСОБА_1 та членам його сім`ї у володіння та користування відомче жиле приміщення, що знаходиться у власності ДП «ДГ«Таїровське`ННЦ «ІВіВ ім. В.Є.Таїрова» Національної академії аграрних наук України та складається з квартири загальною площею 43,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для проживання в ньому.
Також, відповідно до п. 1 Договору, відомче житлове приміщення було надано у зв`язку з трудовими відносинами позивача з відповідачем.
В подальшому, 07.07.2014 р. позивач займав посаду головного агронома ННЦ «Інститут виноградарства і виноробства ім. В.Є.Таїрова» на підставі наказу від 01.07.2014 р.
Згідно наказу №33-К від 11.06.2018 року, з 22.06.2020 р. позивача було звільнено з посади головного агронома за власним бажанням.
На адресу ОСОБА_1 від відповідача надійшла усна вимога звільнити займане відомче жиле приміщення з посиланням на розірвання трудового договору між позивачем та відповідачем, однак, позивач вважаючи, що має право на приватизацію займаного приміщення в порядку, передбаченому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", звернувся до суду із зазначеним позовом.
Судом встановлено, що джерелами правового регулювання питань забезпечення реалізації права на приватизацію державного житлового фонду є: Конституція України, Житловий кодекс Української РСР (ЖК УРСР), Цивільний кодекс України (ЦК),Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду", Закон України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності".
Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.
Так, у ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Крім того, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини також закріплено право на житло.
Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
В свою чергу, статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду".
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Відповідно до ч.1. ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Згідно п.1. ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється зокрема шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Частиною першою ст. 6 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними , зокрема, однокімнатні квартири.
Крім того, суд приймає до уваги той факт, що квартира на момент її передачі Державного підприємства «Дослідне господарство «Таїровське» ННЦ «Інститут виноградарства і виноробства ім. В.Є.Таїрова» Позивачу за актом приймання-передачі в 2013 році, перебувала в стані, взагалі не придатному для проживання, а будь-які санітарно-технічні системи та обладнання були відсутні.
Отже, позивачем за власні грошові кошти було здійснено благоустрій та приведення вказаного службового житла до придатного для проживання стану, у зв`язку з чим вартість квартири значно зросла порівняно із вартістю на момент отримання житла.
Також судом встановлено та враховано, що на сьогоднішній момент в квартирі АДРЕСА_1 , разом із Позивачем проживають та зареєстровані малолітні діти: син- ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ,син - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ,а також дружина ОСОБА_5 .
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Стаття 64 Житлового кодексу України зазначає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.
В статті 3 Конвенції про права дитини (ратифікована постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року) проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини
Відповідно до стаття 8 Конституції України в Україні діє конституційний принцип верховенства права. У зв`язку з цим, дійсною спрямованістю діяльності держави є забезпечення умов, які не допускають порушення конституційних прав громадян
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно допринципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги - підлягають задоволенню у повному обсязі.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд
Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), право на безкоштовну приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Одеського апеляційного суду через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: Кочко В.К.