провадження 2/201/1068/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чижик Ірина Олександрівна про встановлення факту родинних відносин, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - заповіту, визнання права власності на майно (квартиру) в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 21 грудня 2020 року звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - заповіту, визнання права власності на майно (квартиру) в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна тітка позивачок - ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина (квартира АДРЕСА_1 ). Позивачки є спадкоємицями за законом, вони подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .. Відповідну спадкову справу було відкрито приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чижик І.О.. Згодом позивачкам стало відомо, що 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Сусловим М.Є. у м. Дніпро було посвідчено заповіт, за змістом якого їх (позивачок) тітка ОСОБА_4 , нібито, заповіла усе належно їй майно на користь ОСОБА_3 .

У зв`язку із хворобою ОСОБА_4 (інсульт) заповіт посвідчувався за місцем постійного проживання заповідачки ( АДРЕСА_1 ). Текст заповіту виконано за допомогою загальноприйнятних технічних засобів. При складанні заповіту були присутні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (помер у 2018 року) та ОСОБА_7 . У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 заповіт був підписаний ОСОБА_5 .. У тексті заповіту (абзац 4) зазначено (друкований текст): «Заповіт прочитано вголос особисто мною, ОСОБА_4 ». Але, у дійсності, ОСОБА_4 не читала вголос заповіт. Стан здоров`я ОСОБА_4 був таким, що вона не змогла самостійно ні підписати заповіт, ні самостійно прочитати його у голос. Але всупереч зазначеним нормам, посвідчення заповіту відбувалося без свідків, заповіт зачитував не свідок, та, відповідно, заповіт не містить підписів свідків та відомостей про них.

Відповідно до ч. І ст. 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нотаріус прибув до квартири ОСОБА_4 вже з готовим друкованим текстом заповіту. ОСОБА_4 через порушення розмовної речі не могла фактично прочитати у голос заповіт, але нотаріус не став виправляти вже попередньо виготовлений друкований текст заповіту - та залишив речення наступного змісту: «Заповіт прочитано вголос особисто мною, ОСОБА_4 » (абзац 4 заповіту). Також, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 вже були допитані в якості свідків у справі № 201/10981/17 щодо обставин складання заповіту та фізичного стану ОСОБА_4 у день складання заповіту, напередодні та після складання заповіту. Позивачами додано засвідчені судом копії документів з матеріалів іншої справи № 201/10981/17: присяги свідків, їх паспорти, протокол судового засідання від 09 жовтня 2018 року, в якому було допитано ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , в якості свідків і вони пояснювали , що заповіт від 21 лютого 2017 року замість заповідачки ОСОБА_4 підписано іншою особою - ОСОБА_5 (через хворобу заповідачки), заповідачка не читала вголос заповіт, це засвідчила в судовому засіданні під присягою свідок ОСОБА_5 ; свідок ОСОБА_8 (соціальна робітниця, яка допомогала заповідачці) засвідчила, що приходила до заповідачки 20 та 21 лютого 2017 року (у день посвідчення заповіту), заповідачка « ОСОБА_4 погано впізнавала людей, не розмовляла, мукала, не могла дати навіть загальних розпоряджень». Також, медичні документи, складені напередодні (за день до посвідчення заповіту,) та після складання заповіту (через день) свідчать про те, що у заповідачки були речові розлади у такому ступені, що вона не могла пред`явити своїх скарг лікарю, порушення розмовної речі було таким, що продуктивному контакту вона була важкодоступна.

А саме, згідно довідки КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 27 квітня 2017 року № 01-18/644 (додається): «20.02.2017 року був первинний виклик додому ОСОБА_4 , хвора скарг не пред`являла в зв`язку з речовими розладами, зі слів сусідів погіршення стану відбулося вранці, викликана бригада КЗ «КШМД», яка надала медичну допомогу, встановила діагноз: Гостре порушення мозкового кровообігу», «Викликаний 20 січня 2017 року сімейний лікар ОСОБА_9 та лікар невропатолог ОСОБА_10 підтвердила діагноз: Гостре порушення мозкового кровообігу, було призначене лікування на дому, відкритий стаціонар на дому. 21 лютого 2017 року сімейна медична сестра ОСОБА_11 відвідала хвору для виконання призначень лікаря...»; «22 лютого 2017 року хвора була перевезена до родичів для подальшого лікування».

У відповіді на адвокатський запит КУ «Лебединська центральна районна лікарня імені лікаря К.О. Зільберника» повідомила наступне (копія відповіді вих № 591 від 04 травня 2017 року): «23 лютого 2017 року - встановлений лікарем діагноз ОСОБА_4 - ІХС дифузний кардіосклероз, СН2А-ФК-3 аретіальна гіпертензія з КВР-4 наслідку ГПНК по ішемічному типу з лівобічним геміпарезом. В свідомості, порушення розмовної речі, продуктивному контакту важкодоступна». У лікарському свідоцтві про смерть № 19 від 09 березня 2017 року у ч. ІІ п.11 зазначено про «інший суттєвий стан, який сприяв смерті», - «інфаркт мозку від 20 лютого 2017 року».

Згідно виписки з протоколу патологоанатомічного дослідження №19 від 09 березня 2017 року патологоанатомічний діагноз супутній - «інфаркт мозку (запалення у правій і лівій півкулях) від 20.02.2017».

Отже, ОСОБА_4 фактично не ознайомилася зі змістом документів, що підготував нотаріус, оскільки одночасно з текстом заповіту, згідно якого ОСОБА_4 заповідає свою квартиру, нотаріус підготував довіреність на продаж цієї квартири. Тобто, не знаючи волі ОСОБА_4 , нотаріус на прохання ОСОБА_3 одночасно підготував на користь ОСОБА_3 і заповіт на квартиру, в якій проживала ОСОБА_4 , і довіреність на продаж цієї ж квартири (інших квартир, нерухомості в ОСОБА_4 не було). Не знаючи, що з цього буде готова підписати ОСОБА_4 , нотаріус з ОСОБА_3 підготували і те, й інше.

Засобом захисту в даному позові позивачі фактично визначають застосування правового наслідку недійсності нікчемному правочину (заповіту) шляхом визнання права власності позивачок на квартиру в порядку спадкування за законом, а також визнання факту родинних відносин з заповідачкою. Обрання вищезазначеного способу захисту викликано, в тому числі, правовою позицією, ухваленою Постановою ВС від 11 листопада 2020 року у справі № 201/10981/17 між тими же сторонами, з тими ж учасниками справи, справа стосувалася цього ж заповіту.

Так, ще у серпні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до суду позов про встановлення судом заповіту нікчемним як складеного з порушенням вимог щодо його посвідчення, про встановлення заповіту недійсним, про встановлення факту родинних відносин (між заявницями та їх тіткою ОСОБА_4 ), це справа №201/10981/17. Суд І та II інстанції задовольнили позов у справі №201/10981/17 у частині встановлення заповіту нікчемним, встановлення факту родинних відносин. Однак, Верховний Суд своєю постановою від 11 листопада 2020 року скасував зазначені рішення судів повністю. Своє рішення Верховний суд мотивував тим, що позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обрали неналежний спосіб захисту, бо нікчемний правочин не вимагає визнання його недійсним, та позивачки у позовних вимогах не визначили як предмет позову правові наслідки недійсності правочину.

Також позивачки просять суд встановити факт родинних відносин з тіткою ОСОБА_4 , оскільки є розбіжності у написанні її прізвища та прізвища нашої матері (вони є рідними сестрами), розбіжності у написанні прізвища дідуся, прізвища, імені та по-батькові бабусі, розбіжності у написанні імені тітки ОСОБА_4 (в актовому записі про народження тітки ОСОБА_4 , в актовому записі про шлюб тітки ОСОБА_4 , в актовому записі про шлюб нашого батька ОСОБА_12 та нашої матері ОСОБА_13 ( ОСОБА_13 ), у свідоцтві про народження нашої матері ОСОБА_13 ( ОСОБА_13) . У квітні 2017 року вони отримали архівний витяг з державного архіву Сумської області (від 10 квітня 2017 року № Ом-11) щодо їх тітки ОСОБА_4 про народження ОСОБА_4 , уродженця с. Бішкінь Лебединського району Сумської області. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (витяг № 4 від 19 квітня 2017 року) дошлюбним прізвищем ОСОБА_4 є прізвище ОСОБА_4 , місце народження - Сумська область, Лебединський район, с. Бишкінь.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (витяг № 1 від 24 березня 2017 року) прізвище нашої матері ОСОБА_13 до державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_13 . У свідоцтві про народження нашої матері ОСОБА_13 - зазначено її прізвище « ОСОБА_13 ». Їх мати ОСОБА_13 є рідною сестрою ОСОБА_4 . У свідоцтві про народження нашої матері зазначено, що вона також народилася у с. Бішкинь Лебединського району Сумської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 їх мати ОСОБА_13 померла.

У даному позові позивачки просять суд визнати за нами право власності на квартиру в порядку спадкування за законом, - як правовий наслідок недійсності нікчемного правочину - заповіту. Якщо буде встановлено факт відповідних родинних відносин між ОСОБА_4 та позивачками, то буде підтверджено, що позивачки є спадкоємицями за законом.

Згідно з ч. З ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Вважають, що виконання заповіту ще не почалося, адже не видано свідоцтво на право спадщини за цим заповітом, щодо заповіданого майна наявний спір між спадкоємцями, який триває з часу, коли ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стало відомо про складення нікчемного заповіту. Увесь цей час у судах тривали судові справи щодо зазначеного заповіту та спадкового майна за цим заповітом. Це справа № 201/10981/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також справа №201/1009/20 за позовом ОСОБА_3 . За даних обставин їх право на отримання спадщини порушено, а тому повинно бути поновлено. В зв`язку з тим, що позивачі не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно та реалізувати своє спадкове право, змушені звернутися до суду з позовною заявою про визнання за ними права власності в порядку спадкування на частку тітки за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вони оформити вказане зараз бажають шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивачі вважають, що все ними зроблено правильно і згідно закону та просили: встановити факт, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною тіткою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - заповіту, посвідченого 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сусловим М.Є., зареєстрованого у реєстрі за № 455, в тому числі, шляхом визнання права позивачок на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , визнання права власності за позивачками на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом у відповідних частках, а саме: визнати за ОСОБА_1 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_2 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 і представник третьої особи приватного нотаріуса Суслова М.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, не погодилися з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними і не доведеними, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і в задоволені позову відмовити.

Приватний нотаріус ДМНО Чижик І.О. в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в зверненні до суду просила винести рішення за наявними матеріалами на розсуд суду без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивачів і їх представника, відповідача і представника третьої особи, з`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина (квартира АДРЕСА_1 ). Позивачки стверджують, що вони є спадкоємицями за законом, вони подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , відповідну спадкову справу було відкрито приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чижик Іриною Олександрівною. Згодом позивачкам стало відомо, що 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Сусловим М.Є. у м. Дніпро було посвідчено заповіт, за змістом якого ОСОБА_4 , заповіла усе належно їй майно на користь ОСОБА_3 .

У зв`язку із хворобою ОСОБА_4 дійсно заповіт посвідчувався за місцем постійного проживання заповідачки ( АДРЕСА_1 ). При складанні заповіту були присутні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (помер у 2018 року) та ОСОБА_7 . У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 заповіт був підписаний ОСОБА_5 .. У тексті заповіту (абзац 4) зазначено (друкований текст): «Заповіт прочитано вголос особисто мною, ОСОБА_4 ». Але, у дійсності, ОСОБА_4 не читала вголос заповіт.

Відповідно до абз. З ч. 2 ст. 1248 ЦК України: якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно ч. 2 ст. 1253 ЦК України: у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 1253 ЦК України: свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Позивачі вважають вказаний заповіт нікчемним через порушення цих вимог закону; також нотаріус прибув до квартири ОСОБА_4 вже з готовим друкованим текстом заповіту. ОСОБА_4 через порушення розмовної речі не могла фактично прочитати у голос заповіт, але нотаріус не став виправляти вже попередньо виготовлений друкований текст заповіту - та залишив речення наступного змісту: «Заповіт прочитано вголос особисто мною, ОСОБА_4 » (абзац 4 заповіту).

Також, на думку позивачів, медичні документи, складені напередодні та після складання заповіту свідчать про те, що у заповідачки були речові розлади у такому ступені, що вона не могла пред`явити своїх скарг лікарю, порушення розмовної речі було таким, що продуктивному контакту вона була важкодоступна. Отже, ОСОБА_4 фактично не ознайомилася зі змістом документів, що підготував нотаріус, оскільки одночасно з текстом заповіту, згідно якого ОСОБА_4 заповідає свою квартиру, нотаріус підготував довіреність на продаж цієї квартири. Тобто, не знаючи волі ОСОБА_4 , нотаріус на прохання ОСОБА_3 одночасно підготував на користь ОСОБА_3 і заповіт на квартиру, в якій проживала ОСОБА_4 , і довіреність на продаж цієї ж квартири (інших квартир, нерухомості в ОСОБА_4 не було). Не знаючи, що з цього буде готова підписати ОСОБА_4 , нотаріус з ОСОБА_3 підготували і те, й інше.

Позивачки також просять суд встановити факт родинних відносин з тіткою ОСОБА_4 , оскільки є розбіжності у написанні її прізвища та прізвища нашої матері (вони є рідними сестрами), розбіжності у написанні прізвища дідуся, прізвища, імені та по-батькові бабусі, розбіжності у написанні імені тітки ОСОБА_4 (в актовому записі про народження тітки ОСОБА_4 , в актовому записі про шлюб тітки ОСОБА_4 , в актовому записі про шлюб нашого батька ОСОБА_12 та нашої матері ОСОБА_13 ( ОСОБА_13 ), у свідоцтві про народження нашої матері ОСОБА_13 ( ОСОБА_13) . У квітні 2017 року вони отримали архівний витяг з державного архіву Сумської області (від 10 квітня 2017 року № Ом-11) щодо їх тітки ОСОБА_4 про народження ОСОБА_4 , уродженця с. Бішкінь Лебединського району Сумської області. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (витяг №4 від 19 квітня 2017 року) дошлюбним прізвищем ОСОБА_4 є прізвище ОСОБА_4 , місце народження - Сумська область, Лебединський район, с. Бишкінь.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя (витяг № 1 від 24 березня 2017 року) прізвище нашої матері ОСОБА_13 до державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_13 . У свідоцтві про народження нашої матері ОСОБА_13 - зазначено її прізвище « ОСОБА_13 ». Їх мати ОСОБА_13 є рідною сестрою ОСОБА_4 . У свідоцтві про народження нашої матері зазначено, що вона також народилася у с. Бішкинь Лебединського району Сумської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 їх мати ОСОБА_13 померла.

У даному позові позивачки просять суд визнати за нами право власності на квартиру в порядку спадкування за законом, - як правовий наслідок недійсності нікчемного правочину - заповіту. Якщо буде встановлено факт відповідних родинних відносин між ОСОБА_4 та позивачками, то буде підтверджено, що позивачки є спадкоємицями за законом.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, на думку позивачів, їх право на отримання спадщини порушено, а тому повинно бути поновлено. В зв`язку з тим, що позивачі не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно та реалізувати своє спадкове право, змушені звернутися до суду з позовною заявою про визнання за ними права власності в порядку спадкування на частку тітки за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вони оформити вказане зараз бажають шляхом подання вказаного позову до суду, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і вони були вимушені звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина (квартира АДРЕСА_1 ).

Відповідно до вимог статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Позивачки стверджують, що вони є спадкоємицями за законом, вони подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , відповідну спадкову справу було відкрито приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чижик Іриною Олександрівною. Згодом позивачкам стало відомо, що 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Сусловим М.Є. у м. Дніпро було посвідчено заповіт, за змістом якого ОСОБА_4 , заповіла усе належно їй майно на користь ОСОБА_3 .

Позивачі вказують на те, що між спадкоємцями виник спір щодо справедливого розподілу спадщини. Позивачі вважають, що розподіл спадщини повинен відбуватися з дотриманням вимог закону про спадкування за законом якою передбачена рівність часток спадкоємців у спадщині.

Позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи із наступного.

Сторони вже зверталися до суду з питанням вирішення спадкових спірних правовідносин. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року, постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020 року та Постанови Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 11 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності заповіту та встановлення факту родинних відносин відмовлено. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2018 року в частині визнання недійсним заповіту посвідченого 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. відмовлено.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Таким чином, вказаними судовими рішеннями встановлено правомірність укладання і засвідчення вказаного заповіту, отже заповіт від 21 лютого 2017 року є законним. Рішення набрали законної сили і є обов`язковими.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 ЦК України встановлює, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Дійсно 14 листопада 2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення по справі № 201/10981/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Суслов М.Є. та приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Чижик І.О. «Про встановлення нікчемності заповіту, визнання недійсним заповіту та встановлення факту родинних відносин». Згідно до нього суд вирішив: позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Суслов М.Є. та приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Чижик І.О. про встановлення нікчемності заповіту, визнання недійсним заповіту та встановлення факту родинних відносин - задовольнити частково. Встановити нікчемність заповіту, посвідченого 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сусловим Максимом Євгенійовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 455, встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною тіткою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В задоволенні іншої частини позовних вимог, яка стосується визнання недійсним заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сусловим Максимом Євгенійовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 455 - відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 удові витрати по сплаті удового збору в умі 480, 00 грн.. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 удові витрати по сплаті удового збору в умі 480 грн.

Не погоджуючись з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року, ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою до Дніпровського апеляційного суду. 24 січня 2020 року Дніпровським апеляційним судом було винесено постанову, відповідно до якої: апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року в частині, що оскаржується - залишити без змін.

ОСОБА_3 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020 року по справі № 201/10981/17. 11 листопада 2020 року Верховний Суд виніс постанову, якою: рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020 року скасувати в частині встановлення нікчемності заповіту, посвідченого 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сусловим Максимом Євгенійовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 455, та в частині встановлення факту родинних відносин, і прийняти в цих частинах нову постанову. У задоволенні позовних вимог, про встановлення нікчемності заповіту та встановлення факту родинних відносин відмовити. В решті рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2020року залишити без змін. Таким чином питання законності заповіту та його наслідків було вирішено і відповідне рішення суду набрало законної сили.

Отже, 21 лютого 2017 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Сусловим М.Є. дійсно було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_4 , за яким все належне їй майно вона заповіла ОСОБА_3 .. В момент звернення до нотаріуса, ОСОБА_4 дійсно хворіла та не могла пересуватись, через що нотаріальну дію довелось робити за місцем її перебування (за адресою: АДРЕСА_1 ), в порядку встановленому ст. 45 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Під час бесіди з нотаріусом ОСОБА_4 пояснила, що бажає скласти заповіт, за яким заповісти все своє майно ОСОБА_3 .. Крім того, нотаріус провів з ОСОБА_4 бесіду на сторонні теми, перевірив її документи та впевнився в її повній осудності. Нотаріус не є фахівцем в галузі медицини. А тому він, не має відповідних навиків, що б поставити особі діагноз, а по-друге, законодавство не зобов`язує нотаріуса перевіряти медичні документи особи, що звернулась до нього за послугою. Нотаріус зобов`язаний на власне переконання, з огляду на стан особи та надані ним документи, встановити можливість здійснювати правочини. Що і зробив нотаріус в даному випадку.

ОСОБА_4 дійсно погано, але все ж таки розмовляла та нормально бачила. Крім того, вона повністю відповідала за свої дії, підтримувала розмову та розуміла, що відбувається. Під час цього була присутня ОСОБА_5 . Також під час візиту нотаріуса було встановлено, що у ОСОБА_4 погано працюють руки (був тремор), через що самостійно здійснити підписання заповіту вона не зможе. ОСОБА_5 погодилась підписати заповіт за ОСОБА_4 , що було узгоджено і з самою ОСОБА_4 . Нотаріус перевірив документи ОСОБА_5 , впевнився в її дієздатності, а також роз`яснив їй процедуру підписання заповіту за дорученням хворої. ОСОБА_5 не заперечувала. При цьому було два свідки.

Після чого Нотаріус склав за місцем вчинення своєї діяльності текст заповіту і знову приїхав до ОСОБА_4 з метою його оформлення.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у приутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею.

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

А відповідно до п. З глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія бу.іа вчинена поза вказаними приміщеннями.

Керуючись вищенаведеними нормами, нотаріус склав заповіт, зазначив в ньому, що заповіт підписано ОСОБА_5 за дорученням ОСОБА_4 , у зв`язку з її хворобою та за місцем проживання останньої. Тобто, нотаріусом було повністю дотримано форму заповіту, у відповідності до чинного законодавства.

Основним аргументом позивачів є те, що ОСОБА_4 , нібито, не могла розмовляти, а тому інформація зазначена в заповіті («...заповіт прочитано мною вголос...») не відповідає дійсності, а отже і сам заповіт є нікчемним. Однак вказане не відповідає дійсності, про що свідчать докази, які досліджувались в попередній справі №201/10981 /17: це медичні документи. А саме: довідка КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 27 квітня 2017 року № 01-18/644, лист КУ «Лебединська центральна районна лікарня імені лікаря К.О. Зільберника», лікарське свідоцтво про смерть № 19 від 09 березня 2017 року, виписка з протоколу патологоанатомічного дослідження.

Довідка КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» № 01-18/644: це не довідка, а відповідь на запит, це скоріше лист, ніж довідка; даний документ встановлює, що 20 лютого 2017 року в неї сталась гостре порушення мозкового кровообігу. При цьому, прямого посилання на те, що це могло спричинити повну втрату можливості говорити, у листі немає. «Порушення речі», як для нас - це «погано та невнятно розмовляла». Але, сторони і не заперечували того, що ОСОБА_4 погано розмовляла. Однак вона, хоча і повільно, з зусиллям вона все ж таки говорила, а тому вона прочитала заповіт вголос.

Які наслідки у гострого порушення мозкового кровообігу ані суддя, ані нотаріус, ані адвокати, ані сторони не знають, оскільки не є фахівцями в галузі медицини. А тому за даним доказом суд не міг встановити того, що ОСОБА_4 не читала заповіт вголос.

Лист КУ «Лебелинська центральна районна лікарня імені лікаря К.О. Зільберника» №591: в ньому зазначається, що 23 лютого 2017 року (через два дні після посвідчення заповіту) ОСОБА_4 було поставлено діагноз ІХС дифузний кардіосклероз, СН2Ф-ФК-3 артеріальна гіпертензія з КВР-4 наслідку ГПНК по ішемічному типу з лівобічним геміпарезом. Також було зазначено, що вона в свідомості, порушення речі, продуктивному контакту важкодоступна. 01 березня 2017 року було встановлено такий же діагноз, за винятком того, що ОСОБА_4 була вже без свідомості.

Оскільки вказаний діагноз було встановлено через деякий час після посвідчення заповіту, то даний лист не можливо вважати належним та допустимим доказом, оскільки він не відповідає на питання про стан ОСОБА_4 під час посвідчення заповіту.

Лікарське свідоцтво про смерть № 19 від 09 березня 2017 року: звертається увагу на дату коли вона була видана - це 09 березня 2017 року. Знову ж таки вважати цей доказ допустимим та належним не можливо, оскільки він не підтверджує та не спростовує тієї обставини, що ОСОБА_4 не могла говорити.

Виписка з протоколу патологоанатомічного дослідження. Вона каже, що 20 лютого 2017 року у ОСОБА_4 стався інфаркт мозку. Крім того були інші серцево-судинні захворювання. Однак, відповіді на питання чи розмовляла ОСОБА_4 під час посвідчення заповіту, та чи розуміла його значення, даний документ відповіді не надає.

Для того, щоб отримати однозначну відповідь та об`єктивно встановити можливість ОСОБА_4 читати вголос заповіт під час його посвідчення, необхідно провести відвідне експертне дослідження з залученням експертів в галузі медицини. І це ж саме зазначив суд, зазначаючи в своїх рішеннях по справі № 201/10981/17, що необхідна експертиза. Однак, оскільки сторонами експертиза не заявлялась, суд її не призначав.

Стосовно свідків, ОСОБА_5 . яка за дорученням ОСОБА_4 підписала заповіт, ОСОБА_5 є дорослою та дієздатною людиною. Вона розуміє російську та українську мову, вміє читати та писати. Крім того, як стало відомо, вона була сусідкою померлої, інколи з нею спілкувалась, а тому викликала у ОСОБА_4 певну довіру. Саме з цих причин нотаріус запропонував ОСОБА_5 підписати заповіт замість ОСОБА_4 . Він пояснив їй суть правочину та причину необхідності його підписання за доручення. Вона добре розуміла волю ОСОБА_4 , стосовно залишення у спадок свого майна ОСОБА_3 , а тому погодилась це здійснити. ОСОБА_5 власноруч написала в заповіті текст: «Заповіт прочитаний ОСОБА_4 та у зв`язку з її хворобою підписаний мною ОСОБА_5 ». Також в самому тексті заповіту зазначено: «Заповіт прочитано вголос особисто мною, ОСОБА_4 , та за її дорученням у зв`язку з хворобою підписано ОСОБА_5 у присутності нотаріуса за її місцем проживання...». Таким чином, рукописний текст не змінював суті заповіту, а лише доповнював його. ОСОБА_5 добре розуміла, шо ставлячи підпис на заповіті, вона підтверджує все те, шо в ньому наведено. Крім того, вона ж сама, своєю рукою зазначила, шо заповіт прочитано ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 207 ЦК України, письмовий правочин є таким, що вчинено, коли він підписаний стороною (сторонами). Крім того, відповідно до ч. 4 тієї ж ст. 207 Цивільного кодексу України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Таким чином вищенаведений заповіт був вчиненим правочином, оскільки був підписаний дієздатною особою, що усвідомлювала значення своїх дій.

Згодом ОСОБА_5 під час допиту в суді (в іншій справі) зазначила, що вона помилилась під час підписання заповіту, і що вона здійснила запис в ньому в тому розумінні, що заповіт прочитано нею ( ОСОБА_5 ) для ОСОБА_4 . Але відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Таким чином, якщо погодитись з тим, що ОСОБА_5 допустила помилку та невірно зрозуміла зміст правочину (хоча як, коли там все чітко і ясно зазначено), дана помилка не є істотною, оскільки вона прямо не впливає на мотиви правочину. Жодного доказу, в тому числі і показання свідків, що свідчив би про відсутність волі ОСОБА_4 на заповіт свого майна ОСОБА_3 немає.

Далі свідок ОСОБА_8 яка була закріпленим за ОСОБА_4 соціальним робітником. Вона повідомила суду, що ОСОБА_4 20-21 лютого 2017 року погано себе почувала, в неї паралізувало частину тіла, вона погано розмовляла та погано впізнавала людей. Однак, такі показання не співпадають з показаннями ОСОБА_5 , оскільки остання навіть заповіт погодилась за ОСОБА_4 підписати. Показання ОСОБА_8 також не відповідають дійсності та не можуть бути прийняті в якості належного і допустимого доказу, оскільки вона не була присутня в момент вчинення заповіту та не могла дати однозначного показання стосовно стану ОСОБА_4 саме в той момент.

Свідок ОСОБА_21 (лікар швидкої допомоги, та за фахом лікар - невропатолог) повідомив суду, що він оглянув ОСОБА_4 під час її транспортування до м. Лебедин та побачив, що вона паралізована, на питання відповідала заповільнено, розмовляла розтягнено, але свідомо, розуміла свій тяжкий стан. У дорозі ОСОБА_4 , навіть, поїла. Факт того, що ОСОБА_4 їла в дорозі підтвердив і свідок ОСОБА_22 . Отже, у медиків вже не такі категоричні показання стосовно можливості ОСОБА_4

розмовляти. І тут би в порядку ст. 102, 103, 104 та 105 Цивільного процесуального кодексу України призначити відповідну експертизу (суд же повинен повно, всебічно та об`єктивно вирішувати справи, а не на підставі показань ОСОБА_5 , яке не до кінця розуміє тексти в документах, які вона підписує).

Таким чином, в матеріалах справи не має прямих, належних та допустимих доказів, які б давали можливість однозначно вважати, шо ОСОБА_4 під час посвідчення заповіту не могла говорити взагалі. Крім того, свідок з медичною освітою надав

показання, що ОСОБА_4 таки могла говорити.

Крім того, сторона позивачів не ставила питання про допит цих свідків при слуханні цієї цивільної справи, належне клопотання про це не заявляла, а суд повинен безпосередньо досліджувати докази і допитувати свідків. Не поставлене навіть питання про дослідження тієї цивільної справи.

З огляду на зазначене, заповіт від 21 лютого 2017 року оформлено у повній відповідності до діючого законодавства України, що повністю виключає його нікчемність. Складання такого заповіту є абсолютно логічним. Як було

встановлено під час судового розгляду справи, позивачки не спілкувались з ОСОБА_4 .

Вони їй не дзвонили, не приїжджали до неї, не підтримували родинні стосунки. Чого не скажеш про ОСОБА_3 , яка, не дивлячись на те, що раніше була невісткою померлої, підтримувала з нею зв`язок та намагалась допомагати. Коли сусіди ОСОБА_4 зателефонували позивачкам та повідомили про тяжкий стан ОСОБА_4 , то приїхали не вони, а саме ОСОБА_3 (покинувши роботу, житло та особисті справи). Отже, у ОСОБА_4 був мотив залишити майно ОСОБА_3 , а не позивачкам. Спірний заповіт - це була остання воля людини, яка померла і її потрібно шанувати та

виконувати.

Відповідно до п. 4. 15, 4.18 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з вимогами ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців 30 дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї, в згідно з ч. 5 цієї статті, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до п. 4.14. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкоємцеві (п. 4.15. глави 10 розділу II вищезазначеного Порядку). Отже, спадкоємці зобов`язані надати нотаріусу документи, які підтверджують вказані факти.

З вказаного вбачається, що все було з дотриманням норм чинного законодавства України.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, а право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою та при відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивачі або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус ДМНО Суслов М.Є. і приватний нотаріус ДМНО Чижик І.О. про встановлення факту родинних відносин, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - заповіту, визнання права власності на майно (квартиру) в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження вході судового засідання, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1224, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282, 1297 ЦК України, ст. 57, 60, 65, 70 СК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чижик Ірина Олександрівна про встановлення факту родинних відносин, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - заповіту, визнання права власності на майно (квартиру) в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 17 грудня 2021 року.

Суддя -