АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року місто Київ.

Справа № 752/11128/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/15879/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Високовольтний союз-РЗВА» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року (ухвалене в складі судді Плахотнюк К.Г., 16.08.2021 року складено повний текст)

в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Високовольтний союз - РЗВА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

04 червня 2018 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ТзОВ «Високовольтний союз - РЗВА», до ОСОБА_1 (далі - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі - відповідач 2), третя особа - Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, в якій позивач просив стягнути у відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП 47 750,88 грн., витрати на експертну оцінку вартості збитку у розмірі 1500 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн., а також судовий збір 1762,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.04.2016 року на Кільцевій дорозі в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів Toyota Venza д.з.н. НОМЕР_1 , що належить ТзОВ «Високовольтний союз - РЗВА» під керуванням - ОСОБА_3 , та Mazda 3 д.з.н. НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_2 . Власником автомобіля Mazda 3 д.з.н. НОМЕР_2 є ОСОБА_1 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2016 по справі №752/5886/16 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Вказує, що причиною ДТП стало порушення відповідачкою ОСОБА_2 п. 10.3 ПДР, внаслідок якого позивачу було завдано матеріальних збитків у зв`язку з ушкодженнями, нанесеними ТЗ Toyota Venza д.з.н. НОМЕР_1 , що підтверджується відеозаписом події з місця ДТП,який досліджувався судом під час розгляду справи №752/5886/16-п.

Враховуючи те, що власником ТЗ Mazda 3 д.з.н. НОМЕР_2 , згідно з свідоцтвом про реєстрацію, є ОСОБА_1 , а на момент вчинення ДТП автомобілем керувала ОСОБА_2 просив шкоду стягнути солідарно з обох відповідачів.

За даними Звіту № 12/17 «Про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Venza», складеного 14.03.2017, вартість матеріального збитку складає 22 578,51 грн. Згідно з рахунком-фактурою №АА00010363 від 20.04.2018 вартість ремонту пошкодженого ТЗ позивача складає 47 750,88 грн.

Зазначає, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована згідно з полісом №АІ/5623057.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 квітня 2021 року в задоволенні позову до винної особи відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову, в якій посилався на порушення судом норм матеріального права, безпідставну відмову в позові та не вірне застосування правової позиції Верховного Суду до правовідносин, які не були предметом дослідження Верховним Судом.

Судом не було досліджено обставини сплати відповідачем страхових платежів за договором страхування, а відповідно суд дійшов помилкового висновку, що відповідальність винного водія на момент ДТҐП була застрахована.

Суд не дав оцінки листу МТСБУ відповідно до якої бланк на якому складено договір страхування цивільної відповідальності згідно даних МТСБУ не використовувався.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив залишити рішення без змін, посилаючись на те, що договір страхування цивільної відповідальності наявний у відповідача не визнаний недійсним, а відповідно суд дійшов вірного висновку, що потерпіла особа мала право звернутись до СК, в якій застрахована відповідальність і в межах ліміту відшкодувати завдані збитки.

Оскільки ціна позову не перевищує розмір ліміту відповідальності суд правомірно відмовив в задоволенні позову до винного водія.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевказані норми, колегія суддів ухвалила розглядати справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Правовідносини сторін урегульовані статтею 1188 ЦК України, пунктом 1 частини першої якої передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

05.04.2016 року о 14 год. 30 хв. в м. Києві по Кільцевій дорозі сталося зіткнення автомобіля ToyotaVenzaд.з.н. НОМЕР_1 , що належить ТзОВ «Високовольтний союз - РЗВА» під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля Mazda 3 д.з.н. НОМЕР_2 , яким керувала відповідач 2 ОСОБА_2 , в результаті якого Toyotaотримала пошкодження задньої лівої двері.

За даними свідоцтва про реєстрацію автомобіля Mazda3 д.з.н. НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 власником автомобіля є відповідач 1 ОСОБА_5 (а.с. 10).

За наслідками даної ДТП відносно ОСОБА_4 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД№332317 за порушення п.п. 2.3Б, 13.1. ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП (а.с. 11-12).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2016 (справа №752/5886/16-п) провадження у справі про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення (а.с. 13). В судовому засіданні досліджено відеозапис події місця ДТП, здійснений камерами зовнішнього спостереження торгівельного центру «АРАКС», з якого вбачається, що автомобіль Toyota Venza рухався в своїй смузі, коли автомобіль Mazda 3 здійснив зіткнення з ним, а саме вдарив в ліві задні двері (а.с. 134). Постанова набрала законної сили.

За таких обставин, вказаною постановою, не встановлено вини у вчиненні ДТП позивача та навпаки встановлена вина іншого учасника ДТП ОСОБА_2 у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди та відповідно спричинення позивачу шкоди.

За правилами частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у які беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, суд першої інстанції вірно встановиввинність ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Крім того, не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

Згідно з рахунком - фактурою від 20 квітня 2018 року вартість ремонту автомобіля становить 47 750 грн. 88 коп.

На підтвердження пошкодження автомобіля ToyotaVenzaд.з.н. НОМЕР_1 позивачем також були надані: копії фотокарток цього автомобіля (а.с. 30-31), протокол огляду транспортного засобу від 20 лютого 2017 року, підписаний оцінювачем ОСОБА_6 (а.с. 26), розрахунки ремонтної калькуляції № 61/12-ТЗ (а.с. 23-25), звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Venza внаслідок пошкодження у ДТП № 12/17 від 14.03.2017 (а.с. 14-18).

Зі змісту звіту встановлено, що він зроблений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 , який діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 288/15 від 08.04.2015 року, виданого Фондом Державного майна України. Метою даної оцінки є встановлення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ Toyota Venza д.з.н. НОМЕР_1 . На підставі виконаних досліджень, зроблений висновок, що вартість матеріального збитку складає 22 578 грн 51 коп (а.с.34).

Згідно з ремонтною калькуляцією від 14.03.2017 року вартість ремонту автомобіля Toyota Venza становить 30 202,74 грн (а.с. 23-24). Позивачем не надано суду доказів, зокрема, акту виконаних робіт щодо ремонтно-відновлювальних робіт цього транспортного засобу.

Відповідно до акту № 15 прийому-передачі робіт з незалежної оцінки вартість виконаних робіт становить 1500 грн, які позивачем було сплачено на користь ФОП ОСОБА_6 , що підтверджується платіжним дорученням № 1762 від 10.03.2017 року (а.с. 38-39).

Отже, зважаючи на вище викладене, а також на те, що вказаний Звіт № 12/17 від 14.03.2017 відповідачами жодним чином не оспорений, суд вважав його належним і допустимим доказом у цій справі.

Зматеріалів справи вбачається, що 29.05.2015 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «СК «Україна» укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про що було видано Поліс № АІ №5623057. За вказаним Договором забезпечений транспортний засіб марки Mazda 3 д.з.н. НОМЕР_2 , а ОСОБА_2 є особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована при експлуатації забезпеченого транспортного засобу (а.с. 86).

Відповідно до вказаного полісу, строк його дії до 29 травня 2016 року. Ліміт відповідальності за шкоду завдану майну становить 50 000 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Вказано, що «покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

З огляду на те, що суду не було надано доказів нікчемності чи недійсності договору страхування цивільної відповідальності, а також враховуючи що ліміт відповідальності страхової компанії є більшим, ніж розмір завданих позивачу збитків, суд першої інстанції встановив відсутність правових підстав для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на винну особу.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд не вірно застосував Постанову Великої Палати, щодо можливості притягнення до відповідальності винної особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, оскільки відповідач не довів факт укладення договору, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до наданих представником позивача витягів з Централізованої бази даних МТСБУ перевірки чинності полісу внутрішнього ОСЦПВВТЗ від 20.11.2018 року, згідно з якими поліс № АІ №5623057 не знайдено, а бланк, що облікований страховиком не використано, ТзОВ «Високовольтний союз - РЗВА» вважає, що відповідальність відповідача 2 не була застрахована на момент ДТП (а.с. 130,131).

З відповіді Моторного (транспортного) бюро України №9-09/36575 від 26.11.2018, наданою представнику позивача, вбачається, що за результатами запиту до ЦБД МТСБУ запис щодо укладання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу на бланку АІ №5623057. Бланк цього страхового полісу був виданий ПрАТ «СК «Україна», обліковується в ЦБД МТСБУ як невикористаний та не був повернутий ПрАТ «СК «Україна» до МТСБУ після позбавлення страховика членства в МТСБУ з 01.07.2015 (а.с. 153).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга статті 174 ЦПК України).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач повністю визнавав факт укладення договору страхування цивільної відповідальності, але вирішив звертатись з позовом лише до винної особи та власника джерела підвищеної небезпеки.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ (стаття 11 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об`єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації (частина перша статті 998 ЦК України).

Так, договір страхування може бути нікчемним або оспорюваним. Нікчемність договору страхування має місце, зокрема, у разі: недодержання письмової форми договору страхування; неповідомлення страхувальником страховика про те, що об`єкт уже застрахований. Законодавець не пов`язує нікчемність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з неподанням інформації страховиком про укладені договори до централізованої бази даних. Тобто, невиконання страховиком свого обов`язку щодо подання інформації про укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних не зумовлює його нікчемність.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593ск21 ).

Враховуючи вищенаведені норми, суд дійшов вірного висновку, що за обставинами справи не спростована правомірність та дійсність правочину обов`язкового страхування цивільної відповідальності.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, з викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних позивачу ТзОВ «Високовольтний союз - РЗВА» у результаті ДТП збитків, є страховик відповідача 2 - ПрАТ «СК «Україна».

В той же час, судом встановлено, що позивач не звертався до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про сплату страхового відшкодування та відповідно не отримував відмову страховика у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред`явив вимогу до відповідача.

Апеляційним судом також встановлено, що діяльність ПрАТ "СК Україна" припинена у зв`язку з банкрутством 08 серпня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що поліс відповідач долучив до справи 13 листопада 2018 року, також зі змісту позову, який подавався в травні 2018 року, судом встановлено, що на час подачі позову позивачу було відомо про наявність страхового полісу, тобто позивач мав можливість подати відповідну заяву до страховика, або заявити свої вимоги в процедурі банкрутства, проте на власний розсуд користуючись своїми правами, вирішив висувати вимоги лише до винної особи.

Посилання в скарзі на окрему думку судді Верховного Суду, колегія суддів вважає за неможливе врахувати, оскільки суд вірно застосував правовий висновок Великої Палати від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від якого на час розгляду даної справи відступу не було.

Таким чином, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована у ПрАТ «СК «Україна» на підставі полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АІ №5623057 від 29.05.2015 року, і ліміт відповідальності страховика є меншим ніж завдані збитки, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову до винної особи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та є фактичним повторенням доводів позивача в суді першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суд без змін, а скарги без задоволення.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 268, 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Високовольтний союз-РЗВА» залишити без задоволеня.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 13 грудня 2021 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Кравець В.А.

Мазурик О.Ф.