Провадження № 2/638/337/21
15 лютого 2021 року м. Харків
Дзержинський районний суд м.Харкова в складі:
головуючого судді Цвіри Д.М.,
при секретарі Варданян К.Г.
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі: Харківської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відмерлою та передачу її у власність територіальної громади,
Позивач, керівник Харківської місцевої прокуратури № 1, звернувся з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 про задоволення наступних позовних вимог:
-визнання недійсним договору купівлі продажу від 07.07.2018 року № 496, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В.;
-скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , набуте на підставі договору купівлі продажу № 496 від 07.07.2018 року, індексний номер рішення 42028181 від 12.07.2018, номер запису про право власності 27012427;
-визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передати її у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради;
-судовий збір стягнути з відповідача.
Під час досудового розслідування було встановлено, що невідомі особи незаконно заволоділи паспортом громадянки України потерпілої ОСОБА_3 та її правовстановлюючими документами на житлову квартиру АДРЕСА_1 та в подальшому незаконно, використовуючи зазначені документи та діючи від імені ОСОБА_3 , заволоділи квартирою.
Відповідно до договору купівлі продажу від 07.07.2018 року № 496 ОСОБА_3 продала належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 . Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. посвідчено вказаний договір та прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 , індексний номер: 42028181 від 12.07.2018 р.
Проте, згідно з актовим записом про смерть № 7799 від 19.05.2018 р., датою смерті ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.07.2018 р., на момент вчинення правочину, а саме, здійснення купівлі-продажу квартири, продавець ОСОБА_3 вже була померлою.
За змістом цивільного законодавства дієздатною може бути лише жива особа. Однак, в момент вчинення правочину, а саме укладання договору купівлі продажу від 07.07.2018 р., ОСОБА_3 була померлою, що свідчить про відсутність у неї цивільної право - та дієздатності. Таким чином, правочин, вчинений від імені ОСОБА_3 вже після її смерті, є недійсним. Після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших заяв про прийняття/відмову від спадщини не надходило, документів на підтвердження підстав для закликання до спадкування у заявника у заведеній спадковій справі немає. Свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Таким чином, спірний об`єкт нерухомості підлягає визнанню відумерлою спадщиною та передачі його у власність територіальної громади м. Харкова.
У разі, якби право власності на спірну квартиру не було протиправно набуто ОСОБА_2 , територіальна громада м. Харкова могла б претендувати на вказану квартиру в порядку , передбаченому ст. 1277 ЦК України.
Спірний правочин та прийняте на його підставі рішення про державну реєстрацію речових прав зачіпає інтереси держави в особі територіальної громади м. Харкова, оскільки унеможливлює набуття територіальною громадою права власності на спадкове майно. Звертаючись до суду з позовом, прокурор виходить з того, що суспільний інтерес у вказаних спірних правовідносинах переважає приватний. Разом з тим, Харківською міською радою жодних заходів реагування щодо визнання недійсним правочину з цим об`єктом не вживались. Місцевою прокуратурою попередньо повідомлено Харківську міську раду про представництво інтересів держави в її особі при зверненні із позовною заявою до суду.
Представник Харківської міської прокуратури №1 у судовому засідання позов підтримала, просила його задовольнити з мотивів, викладених у позові. Проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Представник Харківської міської ради у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи Харківську міську раду було належним чином повідомлено.
Харківська міська рада, в особі свого представника ОСОБА_5 надіслала до суду свої пояснення по справі, згідно яких, щодо суті позовних вимог, надала пояснення аналогічні позовним вимогах. Також представник ХМР додав, що звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновлені законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо переходу майна, яке становить відумерлу спадщину, у власність територіальної громади. У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
Відповідач в судові засідання не з`являється, про дату та час судового розгляду повідомлялась судом завчасно та належним чином за адресою, повідомленою Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС в Харківській області, однак конверти повернулись неврученими.
Крім того, відповідач неодноразово викликався шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду.
Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку.
Відповідач правом на подання письмового відзиву не скористалась, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній доказами.
Представник третьої особи, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи представник третьої особи повідомлявся завчасно та належним чином.
Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Із досліджених документів судом встановлено наступне.
Квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_3 належала на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від. 02.12.2009 р., виданого держаним нотаріусом Шостої Харківської нотаріальної контори Лучкіною І.М., зареєстровано в реєстрі за № 5-7637.
Наведена інформація підтверджується також Витягом №25001859 від 11.01.2010, виданого КР «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2009 р., зареєстрованого в реєстрі за № 5-7637, ОСОБА_3 була єдиною власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
07 липня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. посвідчено договір купівлі продажу, зареєстрований в реєстрі за номером № 496, згідно якого ОСОБА_3 продала належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 за 182300,00 грн. (Ринкова вартість квартири на момент укладання договору купівлі продажу установлено на підставі Звіту про оцінку майна, наданого ФОП ОСОБА_6 по Договору про оцінку майна № 040718-1 від 04.07.2018 р).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №187718813 від 06.11.2019, власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , підставою є договір купівлі-продажу №496, виданий 07.07.2018, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Ю.В.
Згідно актового запису про смерть № 7799, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.
За інформацією Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори за № 2277/01-16 від 13.06.2019 р. спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у нотаріальній конторі не заводилася, із заявами про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався.
Відповідно до листа Сьомої Харківської міської нотаріальної контори за № 2124/01-16 від 08.08.2019 р., після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 заведено спадкову справу № 628/2018. Заяву про прийняття спадщини подав 02.10.2018 р. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших заяв про прийняття/відмову від спадщини не надходило, документів на підтвердження підстав для закликання до спадкування у заявника у заведеній спадковій справі немає. Свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Частиною 2 ст. 1277 ЦК України передбачено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Згідно повідомлення Харківської місцевої прокуратури № 1 № 31/1871, вих. 19 від 21.10.2019 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Харківську міську раду повідомлено, що прокуратурою будуть вжиті заходи представницького характеру з метою захисту майнових прав територіальної громади м. Харкова шляхом звернення з позовною заявою до Дзержинського районного суду м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність територіальної громади.
Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру».
У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б)у разі відсутності такого органу.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо.
Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18.
В позовній заяві прокурором не зазначено на захист якого саме «інтересу держави» окрім як формальної вказівки на бездіяльність Харківської міської ради виступає прокурор, не визначено в чому саме полягає неможливість або неналежність захисту «інтересів держави» Харківською міською радою. Підстав, ухилення або зволікання із зверненням до суду Харківською міською радою не вбачається.
З аналізу вказаної правової позиції можна зробити висновок, що при зверненні до суду в інтересах міської ради прокурор повинен довести підвищений інтерес громадськості до предмету спору, і це надає йому право звертатись до суду для захисту відповідних публічних інтересів держави.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 131-1Конституції України прокуратура здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Основний Закон та ординарні закони не дають переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак встановлюють оцінні критерії, орієнтири й умови, коли таке представництво є можливим. Здійснювати захист інтересів держави в суді прокурор може винятково за умови, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Існування інтересу і необхідність його захисту має базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і переслідувати законну мету. Право на здійснення представництва інтересів держави у суді не є статичним, тобто не має обмежуватися тільки визначенням того, у чиїх інтересах діє прокурор, а спонукає і зобов`язує обґрунтовувати існування права на таке представництво або, інакше кажучи, пояснити (показати, аргументувати), чому в інтересах держави звертається саме прокурор, а не органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, які мають компетенцію на звернення до суду, але не роблять цього. Знову ж таки, таке обґрунтування повинно основуватися на підставах, за якими можна виявити (простежити) інтерес того, на захист якого відбувається звернення до суду, і водночас ситуацію в динаміці, коли суб`єкт правовідносин, в інтересах якого діє прокурор, неспроможний сам реалізувати своє право на судовий захист.
Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити й описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а відокремити ті ознаки, за якими його можна віднести до виняткового випадку, повинен зазначити, що відбулося порушення або існує загроза порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.
У зв`язку зі наведеним, треба зазначити, що закон не передбачає право прокурора на представництво інтересів суспільства загалом, у цілому.
Процесуальні і матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбувалося з порушенням встановленого законом порядку.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України в Рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Такі правові висновки та їх обґрунтування містяться у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі №826/3492/18.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для цього прокурор має право:
1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом;
2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.
Велика Палата Верховного Суду у цьому своєму рішенні також послалася на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17, згідно з яким Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема зазначив, що за змістом частини третьої статті 23 Закону №1697-VІІпрокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведені вище положення законодавства регламентують порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Проаналізувавши правові висновки Верховного Суду та нормативне регулювання питання здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді у розрізі фактичних обставин, встановлених у розглядуваній справі, суд вважає за необхідне підсумувати, що таке представництво: по-перше може бути реалізовано у виключних випадках, зокрема у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; по-друге прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, зазначає орган, уповноважений державною здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах; по-третє прокурор повинен пересвідчитися, що відповідний державний орган не здійснює захисту інтересів держави (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається), приміром, повідомити такий державний орган про виявлені порушення, а у разі невчинення цим органом дій спрямованих на захист інтересів держави, представляти інтереси держави в суді відповідно до статті 23 Закону №1697-VІІ, навівши відповідне обґрунтування цього.
Отже, враховуючи предмет спору, характер спірних правовідносин, прокурор в основному акцентує увагу стосовно того, що наявність спірного договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2018 позбавляє Харківську міську раду можливості виконання обов`язку щодо подачі до суду заяви про визнання спадщини відумерлою. При цьому, не навів обґрунтувань, які б свідчили про те, що орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені повноваження із захисту інтересів держави (у даному випадку Харківська міська рада), не здійснює (тобто, він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається) або неналежним чином здійснює свої повноваження (не може сам реалізувати своє право на судовий захист), що спонукає прокурора виступити на захист держави шляхом звернення з позовом до суду.
Прокурор не довів, що Харківська міська рада не здійснює захист інтересів держави чи здійснює його неналежно, а отже не довів підстав представництва.
Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Згідно ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», всі органи місцевого самоврядування, зокрема міські ради, правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Ці повноваження визначені Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні`в різних галузях суспільного життя і реалізуються в інтересах держави.
Поряд із тим, матеріали позову не містять даних про попереднє звернення прокурора до міської ради, натомість вбачається, що міську раду лише поставлено перед фактом пред`явлення позову листом.
На підставі викладеного неможливо стверджувати, що Харківській міській раді було повідомлено про те, що спірний правочин й прийняте на його підставі рішення про державну реєстрацію речових прав зачіпає інтереси держави в особі територіальної громади міста Харкова, що у свою чергу унеможливлює набуття територіальною громадою права на спадкове майно, а Харківська міська рада в свою чергу будучі обізнаною про це неналежно здійснювала свої функції щодо захисту інтересів держави.
Порушення прокурором нормативного порядку представництва інтересів держави в суді створює конфлікт повноважень органів прокуратури з повноваженнями органів місцевого самоврядування.
Суд звертає увагу, що перевірка права прокурора на звернення до суду передує розгляду питання щодо правомірності дій відповідача, що оскаржуються (розгляду справи по суті). Встановлення обставин, що свідчать про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави, а отже і права на звернення до суду, є перешкодою для розгляду справи по суті. Правомірність спірного правочину й прийняте на його підставі рішення про державну реєстрацію речових права та визнання спадщини відумерлою, зокрема і з мотивів, наведених прокурором, може бути перевірена за позовом належного позивача.
За положеннями ст. 20 Закону України №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм владних повноважень.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Положеннями ст.80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Прокурором не надано суду достатніх доказів, які б свідчили про необхідність захисту інтересів держави у даній справі саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність підстав, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
З огляду викладеного , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст.ст.4-10,12,13,17,18,56,76-81,89,133,141,223,229,247,259,263 265,268,272-273, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд
Позов Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі: Харківської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відмерлою та передачу її у власність територіальної громади - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Керівник Харківської місцевої прокуратури №1, місцезнаходження: вул. Тобольська, 55А, м. Харків.

Представник позивача: Мельничук Олена Анатоліївна, діє на підставі довіреності №31-4412-19 від 06.01.2020.

Відповідач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Харківським РВ України в Харківській області, 22.01.2008, остання відома адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Третя особа: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, місцезнаходження: майдан Конституції, 16, м. Харків, .

Суддя Д.М.Цвіра

Повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року.