Номер провадження: 22-ц/813/8333/21
Номер справи місцевого суду: 522/1108/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів шляхом визнання припиненими кредитних правовідносин,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

23 січня 2020 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», про захист прав споживачів шляхом визнання припиненими кредитних правовідносин.

Позовна заява вмотивована тим, що 02 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1501/0708/71-135, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 21000 доларів США, на строк з 02 липня 2008р. по 01 липня 2033р. включно, зі сплатою відсотків 11,9 % річних. У забезпечення виконання даного кредитного договору, того ж дня було укладено договір іпотеки №1501/0708/71-135-Z-1, придбаної позивачем нерухомості, а саме: квартири АДРЕСА_1 . Вказував, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитними договорами. У подальшому, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно із вищезазначеного, угод (договорів), відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 1501/0708/71-135від 02.07.2008 року, що було укладено між ВАТ "Сведбанк"(правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаними Кредитним договором належать ПАТ Альфа-Банк.

26 червня 2015 року відповідачем у відповідності до пп. 6.1.4 кредитного договору була виготовлена вимога на адресу позивача про дострокове повернення кредиту, яка була надіслана йому 30.06.2015 року. Відповідно до даної вимоги, вимагали протягом 30 календарних днів із моменту її надіслання погасити заборгованість за кредитним договором. Даний строк виконання зобов`язання, за посиланням позивача, сплинув 30.07.2015 року. У липні 2015 року банк звертався до суду з позовом про стягнення боргу та заочним рішенням суду (справа №522/13957/15-ц) була стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором. За викладених обставин, посилаючись на те, що банк звертався до суду з вимогами про дострокове повернення кредиту, вважає, що існують підстави для визнання правовідносин припиненим.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

04 травня 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача, згідно із якого заперечував проти вимог та просив відмовити. Посилався на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2015 року у справі №522/13957/15-ц, не виконане позивачем ані добровільно, ані у примусовому порядку. Також не доведено факт повного виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором та дані обставини судом не встановлені. Отже, за викладених обставин вважає, що відсутні підстави для припинення як кредитного, так і іпотечного, договорів. Додатково посилався на судову практику Верховного суду в частині припинення зобов`язань, а також зазначав про існування справи, яка знаходилась на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси , за позовом ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», про визнання договору іпотеки недійсним, який після тривалого розгляду, та скасування заходів забезпечення позову, залишений без розгляду, так як використовувався як інструмент затягування та запобігання примусового стягнення на предмет іпотеки, справа №522/24015/16. Поданий відзив містив посилання на застосування строку позовної давності, до вимог позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів шляхом визнання припиненими кредитних правовідносин відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)судом першої інстанції проігноровано правову позицію КЦС ВС у справі №564/2199/15-ц;

2)суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовна заява не містить вимог про визнання кредитного зобов`язання належно виконаним, а також відсутній спір про нарахування чи ненарахування відсотків, штрафних санкцій тощо після припинення кредитного договору;

3)суд першої інстанції порушив право позивача на правову допомогу, оскільки його представник перебувала на лікуванні від ускладнень перенесеної короновірсної інфекції, та розглянув справу за відсутності представника сторони позивача.

Відзив на апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 02 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1501/0708/71-135, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 21000 доларів США, на строк з 02 липня 2008 р. по 01 липня 2033 р. включно, зі сплатою відсотків 11,9 % річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, між сторонами того ж дня було укладено договір іпотеки №1501/0708/71-135-Z-1, згідно якої позивач передав в іпотеку банку придбану ним нерухомість, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер договору №10127).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, відповідно до якого права вимоги за вказаним кредитним договором були відступленні на користь ПАТ «Дельта банк».

У подальшому, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно із вищезазначеного, угод (договорів), відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 1501/0708/71-135від 02.07.2008 року, що було укладено між ВАТ "Сведбанк"(правонаступник ПАТ "Сведбанк") та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк».

На підставі матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2015 року у справі №522/13957/15-ц позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором № 1501/0708/71-135 від 02.07.2008 року у розмірі 452632,44 грн. Вирішено питання стосовно судового збору.

У перегляді даного заочного рішення суду було відмовлено ухвалою 07 вересня 2016 року.

Посилалась на те, що згідно п. 6.1.4 кредитного договору банком була виготовлена досудова вимога та направлена на адресу позичальника позивача по справі про дострокове повернення кредиту, згідно умов якого протягом тридцяти днів календарних з моменту їх надсилання , позивач мав погасити кредитну заборгованість у повному обсязі, позивач вважає, що 30.07.2015 року сплинув строк виконання кредитних зобов`язань, змінений відповідачем як кредитором.

Крім того, вважає, що внаслідок припинення основного зобов`язання, може бути визнаними припиненим договір іпотеки №1501/0708/71-135-Z-1 від 02.07.2008 року.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією ж статтею визначено і орієнтовний перелік способів захисту. В пункті 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України визначено припинення правовідношення, як один із способів захисту цивільних прав.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України).

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Підстави припинення зобов`язань визначені в статтях 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання припиняється: виконанням проведеним належним чином; переданням відступного; зарахуванням; за домовленістю сторін; прощенням боргу; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання; смертю фізичної особи та ліквідацією юридичної особи.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

Відтак, відповідно на момент подання даної позовної заяви та розгляду справи судом строк виконання значної частини кредитного зобов`язання не наступив.

Між тим, суд першої інстанції правильно погодився із доводами представника позивача з приводу того, що звернувшись з вимогами про виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором у достроковому порядку, банк змінив строки повернення кредиту та плати за кредит.

Проте, такі дії банку не свідчать про закінчення строку дії кредитного договору та в даному випадку припиняється лише право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за умовами кредиту. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, дані доводи представника позивача не свідчать про наявність підстав для визнання кредитного зобов`язання припиненим.

Окрім того, ж наявність рішення суду по справі №522/13957/15-ц про задоволення позовних вимог банку та стягнення з позивача боргу за вказаним кредитним договору не свідчить про повне та належне виконання позичальником своїх кредитних зобов`язань.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що твердження позивача про те, що кредитний договір є такими, що припинився внаслідок дострокового стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором, не знайшли свого відповідного підтвердження за розглядом справи та не були доведенні позивачем достеменними та беззаперечними доказами.

Таким чином, на підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненим та відмовляє в їх задоволенні.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Статтею 17 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Іпотека є дійсною до припинення основного зобов`язання, іпотека не припинається, якщо основне зобов`язання, забезпечене іпотекою, є невиконаним.

Строк дії Іпотечного договору не закінчується та іпотека не припиняється у разі невиконання боржником зобов`язання за кредитним договором з повернення кредитної заборгованості, оскільки це зобов`язання є основне і було забезпечене іпотечним договором (постанова Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №910/8698/17).

Таким чином, зважаючи на те, що позивач заявив вимоги про визнання іпотечного договору припиненим пов`язувались саме з припиненням основного кредитного зобов`язання внаслідок його належного виконання позичальником, зважаючи на те, що розглядом справи дані обставини не знайшли свого підтвердження, то і підстав для визнання іпотечного договору припиненим суд першої інстанції також не вбачав.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування правової позиції КЦС ВС, то судова колегія зазначає, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними,

Так, у справі №564/2199/15-ц предметом спору є стягнення заборгованості, а предметом вказаної цивільної справи №522/1108/20 є припинення кредитних правовідносин, а тому застосування правової позиції №564/2199/15-ц не вбачається можливим.

Апеляційний суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції меж позовних вимог, то вони є неспроможними, оскільки фактично розглядалась позовна заява, яка подана ОСОБА_1 , та спірні правовідносини, які виникли.

Щодо порушення судом першої інстанції права позивача на професійну правничу допомогу, то апеляційний суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито 30 січня 2020 року, призначене підготовче судове засідання на 16 березня 2020 року (а.с. 38).

16 березня 2020 року сторони у підготовче судове засідання не з`явились, розгляд відкладено на 04 травня 2020 року.

04 травня 2020 року відкладено на 23 червня 2020 року за клопотанням сторони позивача із приводу неявки через обмеження, передбачені карантином.

У підготовче засідання, яке було призначено 23 червня 2020 року, сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. 22 червня 2020 року від представника позивача знову надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку із карантином та її хворобою. Однак суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цього клопотання, з огляду на те, що карантин послаблено, діяльність адвокатів дозволена, а доказів на підтвердження хвороби адвоката суду не надано, а також з урахуванням строків проведення підготовчого засідання по справі.

23 червня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 жовтня 2020 року.

У судове засідання, яке призначене на 15 жовтня 2020 року, позивач та його представник не з`явились, до суду надана чергова заява представника позивача про відкладення розгляду справи. Засідання відкладено на 04 листопада 2020 року.

У судове засідання, яке призначено на 04 листопада 2020 року, сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача заявив до суду клопотання про відкладення розгляду справи із посиланням на проходження нею лікування.

Апеляційний суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Апеляційний суд вбачає, що дії представника позивача були направлені на затягування процесу, а не на захист прав клієнта, оскільки жодне судове засідання, які були призначені, не відбулись саме через неявку сторони позивача або подання цією ж стороною клопотань про відкладення розгляду справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що сторона позивача є ініціатором судового провадження та повинна бути зацікавлена у розгляді справи.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення виготовлено 13 грудня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк