Справа № 348/982/19
Провадження № 22-ц/4808/1663/21
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

секретаря Максимів Ю.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Зелени Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 07 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Міськевич О.Я. у м. Надвірна, повний текст складено 17 вересня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовна заява мотивовано тим, що позивачам спільно належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка на якій розташований вказаний будинок. Так, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 14.11.2018 та 3/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1337, на якій розташований житловий будинок, згідно договору дарування частки земельної ділянки від 14.11.2018, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 145340874 від 14.11.2018. ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , та 1/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1337, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У вказаному будинку, крім позивачів як власників, зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як колишні власники. Відповідачі є попередніми власниками 3/4 частини будинку, однак у вказаному будинку не проживають з листопада 2018 року по даний час. В добровільному порядку знятись з реєстрації після оформлення договорів дарування відмовляються. Крім того, не оплачують плату за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку, в будинку відсутні їхні особисті речі та засоби першої необхідності. Реєстрація відповідачів у вказаному будинку перешкоджає власникам реалізовувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження, не можуть оформити субсидії на комунальні послуги. Просили усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими особами, що втратили право користування житлом.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 07 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Усунуто ОСОБА_3 , ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 ..

Не погоджуючись із цим рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, ще перехід права власності на домоволодіння до ОСОБА_3 не є підставою для визнання ОСОБА_1 як попередньої власниці такою, що втратила право на користування житлом. Крім того ОСОБА_3 на момент укладання договору дарування та прийняття ѕ домоволодіння в дар, було відомо про зареєстроване місце проживання відповідачів в даному будинку. ОСОБА_3 сам договір не оспорює та не заперечую. Щодо звернення з позовом позивача ОСОБА_4 , то вважає, що будь-яке його права не порушене, оскільки частка його власності становить ј частини будинку, водночас перехід прав мав місце на іншу частку ѕ будинку. Крім того, згідно умов договору дарування на момент укладення договору сторони були обізнані, що відповідачі зареєстровані у житловому будинку та договором не передбачено зобов`язання відповідачів знятися з реєстрації.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги просить їх задовольнити в повному обсязі. Разом з тим, вказала, що її довірителька ОСОБА_1 з 2018 року за договором оренди житла постійно проживає в іншому населеному пункті.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є власниками житлового будинку, а реєстрація відповідачів створює перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є власністю позивачів, чим порушує їх права як власників, відповідачам спірне житло не належить в розумінні статті 8 Конвенці, тому право позивачів на це майно може бути захищено, шляхом визнання відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням та таке задоволення вимог позивачів не призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та не порушить прав відповідачів.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 14.11.2018 та договору дарування частки земельної ділянки від 14.11.2018 є власником 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , та 3/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1337, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується копіями договору дарування частки житловго будинку та договору дарування частки земельної ділянки від 14.11.2018, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 145339307 від 14.11.2018, та індексний номер 145340874 від 14.11.2018 (т. 1, а.с. 10-14).

ОСОБА_4 є власником 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та 1/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1337, на якій розташований житловий будинок, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 15-16).

Згідно довідки КП Надвірнянський Житловик» від 08.05.2019 за № 1140 в належному позивачам житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (колишній власник) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишній власник), ОСОБА_6 , 2011 р.н. (син ОСОБА_3 ), ОСОБА_7 , 2013 р.н. (дочка ОСОБА_3 ), ОСОБА_8 , 2015 р.н. (дочка ОСОБА_3 ), та ОСОБА_9 , 2018 р.н. (син ОСОБА_3 ) (Т. 1, а.с. 17).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 3513 від 30.11.2018 та акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 128 від 22.01.2019 відповідачі, як попередні власники 3/4 частини будинку зареєстровані, однак тут не проживають з листопада 2018 року (з часу укладення договорів дарування) і по даний час (Т. 1, а.с. 18-19).

Позивач ОСОБА_3 на даний час бажає продати свою 3/4 частину вказаного житлового будинку, що стверджується витягами з сайтів ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 (Т. 1, а.с. 232, 233).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним будинком, правильно виходив з того, що власниками спірного житлового будинку є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відповідачі, які зареєстровані в спірному будинку, понад рік не проживає за вказаною адресою, з урахуванням того, що відповідачами не надано доказів постійного проживання у спірному будинку та ведення спільного господарства, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, про те, що перехід права власності на домоволодіння до ОСОБА_3 не є підставою для визнання ОСОБА_1 як попередньої власниці такою, що втратила право на користування житлом, оскільки спростовано наданами показаннями про фактичне проживання ОСОБА_1 в іншому населеному пункті з часу укладення договору дарування у 2018 році, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є такими, що втратили право користування спірним будинкомна підставі статті 405 ЦК України.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.374,375,382-384,389-391ЦПКУкраїни,апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення. Рішення Надвірнянського районного суду від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 17 грудня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

О.В.Пнівчук