Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 751/2284/20

провадження № 61-6617св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Чернігівська міська рада

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Чернігівської міської ради на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року у складі судді Деркача О. Г. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року у складі колегії суддів Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року Чернігівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих (збережених) без достатньої правової підстави.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 02 серпня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_1 придбав у ВАТ «Чернігввовна» будівлю складу під літ. «А-1» площею 355 кв. м, що розташована на земельній ділянці комунальної власності, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Чернігівської міської ради від 26 грудня 2014 року «Про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою юридичним та фізичним особам», ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, при умові розроблення та затвердження в установленому порядку землевпорядної документації протягом року, орієнтованою площею 1,0739 га, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для експлуатації об`єктів нерухомості (промислове використання), з подальшою передачею ділянки в оренду.

Рішенням Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам» затверджений проект відведення та передачу ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер :01:036:0583, в короткострокову оренду, строком до 08 жовтня 2020 року, площею 0,7613 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації об`єктів нерухомості промислового використання та встановлено розмір орендної плати на рівні трьох відсотків нормативної грошової оцінки.

Сформованій земельній ділянці площею 0,7613 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер :01:036:0583, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру, користувачем визначений ОСОБА_1 .

Не погодившись з межами, сформованої земельної ділянки ОСОБА_1 звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати пункт 36 рішення Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам». Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2018 року у справі №750/5795/18 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі з тих підстав, що земельна ділянка кадастровий номер :01:036:0583 площею 0,7613 га, є сформованою на підставі проекту землеустрою, розробленого за заявою ОСОБА_1 , і така новосформована земельна ділянка перебувала в його фактичному користуванні.

Договір оренди земельної ділянки ОСОБА_1 не уклав, продовжує користуватися зазначеною земельну ділянку без правовстановлюючих документів, не здійснюючи плату за її користування.

Посилаючись на наведене, Чернігівська міська рада просила стягнути з ОСОБА_1 дохід, безпідставно збережений ним у вигляді несплаченої орендної плати за період з 07 жовтня 2015 року по 31 грудня 2019 року у розмірі 631 444, 29 грн, розрахований, виходячи зі ставки три відсотки нормативної грошової оцінки землі, встановленої рішенням Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам».

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року в задоволенні позову Чернігівської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що після придбання ОСОБА_1 об`єкта нерухомості, між ним та виконкомом Чернігівської міської ради 16 жовтня 2001 року укладений договір на право тимчасового користування землею, відповідно до якого ОСОБА_1 , як суб`єкт підприємницької діяльності, одержав у тимчасове, довгострокове користування, строком на 10 років земельну ділянку, кадастровий номер :01:036:0217, площею 1,2687 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Ураховуючи відсутність відомостей про припинення права ОСОБА_1 на тимчасове користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:036:0217, площею 1,2687 га, в межах якої фактично знаходиться новоутворена земельна ділянка, якій присвоєно кадастровий номер :01:036:0583 площею 0,7613 га, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка не може вважатися отриманою відповідачем без достатньої правової підстави, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Чернігівської міської ради, в якій заявник просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року і постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 задовольнити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернігівської міської ради кошти, набуті (збережені) без достатньої правової підстави в розмірі 631 444,29 грн.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, Верховним Судом України у постановах від 15 березня 2017 року у справі № 910/26993/15, Верховним Судом у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 922/3065/17, від 19 листопада 2018 року у справі № 594/347/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 594/340/17, від 28 січня 2019 року у справі № 594/386/17, від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Чернігівської міської ради на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК Українита витребувано матеріали справи.

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 04 червня 2021 року.

Касаційна скарга в межах доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, мотивована тим, що:

- суди попередніх інстанцій не вірно визначили предмет спору та дійшли помилкових висновків про виникнення речових прав у ОСОБА_1 на земельну ділянку, загальною площею 1, 2687 га, кадастровий номер :01:036:0217, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . Суди не врахували, що відповідно до положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі і забезпечує ведення їх окремого обліку як об`єктів цивільного обігу. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідач за відсутності правовстановлюючих документів користується земельною ділянкою, кадастровий номер :01:036:0583, площею 0,7613 га, відомості про формування якої були внесені до Державного земельного кадастру та щодо якої Чернігівська міська рада прийняла рішення про надання її в оренду ОСОБА_1 на підставі розробленого за його заявою проекту землеустрою, однак останній ухиляється від укладення договору оренди саме цієї земельної ділянки та не сплачує кошти за фактичне користування зазначеним нерухомим майном, що є підставою для стягнення з нього таких коштів у порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України. Подібні за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17;

- суд першої та апеляційної інстанції неправильно застосували норми Закону України «Про оренду землі» до відносин, які існували між сторонами на підставі договору про тимчасове користування землею від 16 жовтня 2001 року, оскільки такий договір не є тотожним договору оренди. В цьому контексті суди не врахували висновків викладених у постановах Верховного Суду від 15 березня 2017 року у справі № 910/26993/15, від 22 травня 2018 року у справі № 922/3065/17, в яких суд касаційної інстанції вказав, що право довгострокового тимчасового користування землею та право довгострокового користування землею на умовах оренди являли собою різні види договорів, на підставі яких громадяни та юридичні особи отримували різні за змістом види прав на земельні ділянки;

- за відсутності в матеріалах справи доказів звернення ОСОБА_1 із заявою про продовження дії договору про тимчасове користування землею від 16 жовтня 2001 року з доданою до неї додатковою угодою, та за відсутності доказів отримання такого повідомлення та додаткової угоди Чернігівською міською радою, суди, керуючись статтею 33 Закону України «Про оренду землі», дійшли помилкових висновків про продовження дії договору про тимчасове користування земельною ділянкою після спливу десяти років, на який він був укладений, та не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 листопада 2018 року у справі № 594/347/17, від 12 грудня 2018 року у справі №594/340/17 про те, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. При цьому, належним доказом отримання листа-повідомлення та додаткової угоди є повідомлення про їх вручення орендодавцю.

У липні 2021 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просив касаційну скаргу Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Заперечення на касаційну скаргу обґрунтовані посиланням те, що суди попередніх інстанцій правильно урахували укладений між сторонами договір про тимчасове користування землею від 16 жовтня 2001 року, відсутність повідомлень Чернігівської міської ради як орендодавця земельної ділянки про припинення дії договору та те, що відповідач продовжував користуватися земельною ділянкою після закінчення строку, на який був укладений такий договір, що відповідно до положень частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та статті 764 ЦК України свідчить про автоматичне поновлення договору про тимчасове користування земельною ділянкою на той самий строк та на тих самих умовах, а отже відповідач користується земельною ділянкою відповідно до укладеного договору, що виключає можливість застосування до спірних відносин статті 1212 ЦК України.

Також зазначав про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження поділу чи припинення земельної ділянки, загальною площею 1, 2687 га, кадастровий номер :01:036:0217, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що була надана йому в користування на підставі договору про тимчасове користування землею від 16 жовтня 2001 року, який автоматично пролонгувався, а тому необґрунтованими є доводи касаційної скарги Чернігівської міської ради про безпідставне користування ним земельною ділянкою, на якій знаходиться належне йому на праві власності нерухоме майно.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2021року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

02 серпня 2001 року між ВАТ «Чернігіввовна» та ПП ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т. А. за № 2725, відповідно до умов якого продавець передав у власність ОСОБА_1 нерухоме майно - склад під літ.«А-1» площею 355 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Правовстановлюючим документом, що підтверджує право тимчасового, довгострокового користування продавцем земельною ділянкою загальною площею 31,94 га на якій знаходиться склад, є Державний акт на право постійного користування землею від 05 січня 1994 року, виданий виконавчим комітетом Чернігівської міської ради та зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №168.

16 жовтня 2001 року на підставі рішення Чернігівської міської ради народних депутатів від 15 жовтня 2001 року №250, між виконкомом Чернігівської міської Ради народних депутатів і СПД ОСОБА_1 укладений договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), зокрема, земельною ділянкою загальною площею 1, 2687 га, кадастровий номер :01:036:0217, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 10 років, з щорічною оплатою у вигляді земельного податку. Договір було зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 16 жовтня 2001 року за № 1558.

Рішенням Чернігівської міської ради від 26 грудня 2014 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою на земельну ділянку, орієнтованою площею 1, 0739 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації об`єктів (промислове використання) з подальшому передачею ділянки в оренду.

ФОП ОСОБА_2 розроблений проект землеустрою, який погоджений управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради.

Рішенням Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року затверджено проект землеустрою ОСОБА_1 та передано земельну ділянку, кадастровий номер :01:036:0583 в короткострокову оренду, строком до 08 жовтня 2020 року, площею 0,7613 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації об`єктів нерухомості промислового використання (землі промисловості). Встановлено розмір орендної плати на рівні 3% нормативної грошової оцінки.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 36 рішення Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам». Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що земельна ділянка кадастровий номер :01:036:0583 площею 0,7613 га є сформованою на підставі проекту землеустрою, що був розроблений за заявою самого ОСОБА_1 .

Чернігівською міською радою направлялись ОСОБА_1 повідомлення про необхідність укладення договору оренди землі в лютому 2017 року, в квітні 2017 року, надсилався проект договору, розрахунок розміру орендної плати та витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

24 березня 2020 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про укладення договору з відповідними документами від 16 березня 2020 року, однак відповіді на отриманий лист не надав.

Згідно з інформацією, наданою Головним управлінням ДФС у Чернігівській області від 02 жовтня 2017 року, ФОП ОСОБА_1 не подавав податкові декларації по платі за земельну ділянку протягом 2015-2017 років, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,7613 га, орендну плату за землю не сплачував. Відповідно до інформації, наданої Чернігівським управлінням Головного управління ДФС у Чернігівській області від 26 квітня 2019 року, відомості про укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,7613 га з ОСОБА_1 відсутні, податкові декларації щодо орендної плати за землю за 2018-2019 років не подавалися.

Згідно з повідомленням Відділу у м. Чернігові Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05 червня 2020 року, відомості про земельну ділянку :01:036:0217 відсутні, а отже надати будь-яку інформацію щодо неї немає можливості.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно земельна ділянка кадастровий номер :01:036:0583 належить територіальній громаді м. Чернігова.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга Чернігівської міської ради підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Положеннями статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Такий правовий висновок відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Частиною першою статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

Предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою без укладення відповідного договору оренди земельної ділянки, на якій цей об`єкт розміщено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Чернігівської міської ради, суди погодилися з доводами відповідача про те, що в його користуванні перебуває земельна ділянка, кадастровий номер :01:036:0217, площею 1,2687 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,щодо якої між ним та Чернігівською міською радою укладений договір про тимчасове користування землею від 16 жовтня 2001 року. Посилаючись на відсутність повідомлень орендодавця про припинення права ОСОБА_1 на тимчасове користування земельною ділянкою кадастровий номер :01:036:0217, площею 1,2687 га,договір про тимчасове користування землею від 16 жовтня 2001 року слід вважати поновленим на той самий строк та на тих самих умовах, а тому між сторонами існують зобов`язальні відносини щодо користування спірною земельною ділянкою, що виключає можливість стягнення грошових коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими, оскільки суди їх дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що відомості про земельну ділянку, кадастровий номер :01:036:0217, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була предметом договору про тимчасове користування земельною ділянкою від 16 жовтня 2001 року у Державному земельному кадастрі відсутні, натомість за вказаною адресою в Державному земельному кадастрі наявний запис про земельну ділянку, кадастровий номер :01:036:0583, яка була сформована під час розроблення проекту землеустрою на замовлення відповідача ОСОБА_1 , та рішенням Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2015 року передана ОСОБА_1 у короткострокову оренду, строком до 08 жовтня 2020 року.

Предметом спору у справі є стягнення коштів за фактичне користування ОСОБА_1 з 07 жовтня 2015 року новоутвореною земельною ділянкою площею 0, 7613 га, кадастровий номер :01:036:0583, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без укладення відповідного договору оренди цієї земельної ділянки.

Частиною першою статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частин третьої-четвертої цієї статті, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Ураховуючи відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про наявність земельної ділянки, кадастровий номер :01:036:0217, помилковими є висновки судів попередніх інстанцій про продовження між сторонами договірних відносин щодо користування такою земельною ділянкою. Висновки судів суперечить нормам матеріального права, оскільки об`єктом цивільних правовідносин може виступати лише сформована земельна ділянка: після визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, а тому обґрунтованими є доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 травня 2020 року у справі №910/1310/19, в якому суд касаційної інстанції вказав, що згідно зі статтею 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування.

Беручи до уваги встановлений судами факт, що саме на земельній ділянці площею 0,7613 га, кадастровий номер :01:036:0583, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться належне відповідачу нерухоме майно, відповідач договору оренди земельної ділянки у визначеному законом порядку не уклав, плату за користування земельною ділянкою не здійснює, обґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які зобов`язаний повернути власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України. Аналогічні за змістом висновки щодо застосування статті 1212 ЦК України викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, які помилково не були враховані судами попередніх інстанцій.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, та не врахували висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19, внаслідок чого дійшли помилкових висновків про недоведеність позовних вимог Чернігівської міської ради та відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18, викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.

З матеріалів справи убачається, що у відзиві на позовну заяву в суді першої інстанції, ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог Чернігівської міської ради. Разом з тим, суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про відсутність порушеного права Чернігівської міської ради, не перевірили доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для застосування позовної давності, не встановили початку перебігу строку позовної давності, та правильність нарахованої позивачем орендної плати за користування відповідачем спірною земельною ділянкою.

В силу визначених статтею 400 ЦПК України повноважень, суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини у справі, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм матеріального та процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Ураховуючи обґрунтованість доводів касаційної скарги Чернігівської міської ради про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин статтю 1212 ЦК України, зокрема без урахування висновків щодо їх застосування, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19 та, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зазначене є підставою для скасування рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо вирішення питання про розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за наслідками перегляду справи Верховним Судом, касаційна скарга Чернігівської міської ради задоволена частково, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року та постанова Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, належить здійснити суду, який ухвалить остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Чернігівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко