Ухвала

19 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 718/1459/20

провадження № 61-2431ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 73 086 грн прямих збитків та 129 906 грн збитків у вигляді упущеної вигоди, заподіяних під час здійснення виконавчого провадження № 53236605.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що на виконанні в Кіцманському районному відділі державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - Кіцманський РВ ДВС) перебував виконавчий лист від 04 квітня 2016 року № 718/2129/15-ц, виданий Кіцманським районним судом Чернівецької області, про усунення за його рахунок Товариству з обмеженою відповідальністю «Агропроменергосервіс» перешкод в користуванні земельною ділянкою несільськогосподарського призначення шляхом знесення самовільно зведеної будівлі столярного цеху та прибудови до нього. У процесі проведення виконавчих дій державним виконавцем накладено арешт та описано належне йому майно, про що складено постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника від 09 березня 2017 року та від 06 квітня 2017 року. Згідно з указаними постановами загальна кількість описаного і арештованого майна склала 53 позиції. Описане і арештоване майно було передане на зберігання ОСОБА_2 . Постановою старшого державного виконавця Кіцманського РВ ДВС Шивкеник Н. Є. від 21 листопада 2018 року знято арешт з нерухомого майна, яке належить йому та знаходиться на зберіганні у ОСОБА_2 . Постановою старшого державного виконавця від 03 грудня 2018 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним повним виконання судового рішення, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання судового рішення. На день пред`явлення позову його майно, яке було описане і арештоване постановами старшого державного виконавця, незважаючи на визнану судом неправомірну бездіяльність Кіцманського РВ ДВС, залишається на зберіганні у ОСОБА_2 і йому не повернуте, що позбавляє його права володіння і розпорядження своїм майном. В результаті неправомірних дій Кіцманського РВ ДВС він не отримав коштів у вигляді доходів від реалізації належного йому деревообробного верстату (упущена вигода). Так, згідно з договором купівлі-продажу вартість деревообробного верстату становила 129 906 грн (4 600 доларів США), однак в результаті неправомірних дій Кіцманського РВ ДВС реалізація станка не відбулася. Також він змушений був повернути отриманий завдаток в подвійному розмірі покупцю в сумі 2 600 доларів США, але не менше 73 086 гривень, чим йому було заподіяно реальних збитків.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 36 543 грн на відшкодування майнової шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено.

15 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить: 1) скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні прямих збитків у повному обсязі (73 086 грн) та упущеної вигоди в розмірі 129 906 грн і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін; 2) скасувати постанову апеляційного суду.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Ціна позову в цій справі становить 202 992 грн (73 086 грн + 129 906 грн), що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 718/1459/20 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Чернівецького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 04 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко