Постанова

Іменем України

14 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 757/62734/19

провадження № 61-12172св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Бригинець Анютою Анатоліївною, на постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та стягнення пені.

Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») три депозитні договори: № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року на суму 100 001 грн, № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року на суму 189 875,42 грн, № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року на суму 355 000 грн.

У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим рахунки позивача безпідставно заблоковано та нарахування відсотків припинено.

Позивач неодноразово звертався до відповідача про отримання належних йому коштів, однак відповідач кошти не повернув.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року в справі № 755/583/15-ц, позовні вимоги ОСОБА_1 частково задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 727 637,01 грн.

Рішення суду відповідач не виконав.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, пеню у розмірі 3 % вартості послуг за кожний день прострочення.

Позивач просив:

стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»:

за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року - 1 095 010,95 грн,

за договором № SAMDN9100 від 15 серпня 2013 року -2 079 135,85 грн,

за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року - 3 887250,00грн,

судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення пені задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 82 760 грн без відрахування податків та зборів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що розмір пені більше ніж удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання і не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Враховуючи вимоги частини третьої статті 551 ЦК України суд першої інстанції зменшив розмір пені до розміру суми відсотків, які були визначені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, а саме, до 82 760 грн.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , задоволено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 727 636, 42 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 2 473,25 грн судового збору.

Частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновки суду першої інстанції про зменшення розміру пені до 82 760 грн є безпідставними та суперечать висновкам Верховного Суду у аналогічних правовідносинах.

Посилання відповідача на іншу судову практику не свідчать про можливість відступу від правової позиції Верховного Суду, наведеної позивачем, та не можуть бути застосовані колегією суддів у даній справі, оскільки стосуються відмінних правовідносин, що виникли між сторонами спору за інших обставин.

Суд апеляційної інстанції зменшив пеню за договорами банківського вкладу до розміру невиконаного зобов`язання, а саме, за договором № SAMDN8812 від 12 липня 2013 року до 100 001 грн, за договором № SAMDN 9100 від 15 серпня 2013 року до 189 875,42 грн та за договором № SAMDNWFD900 від 23 листопада 2013 року до 355 000 грн, а всього до 727 636, 42 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу за підписом представника Бригинець А. А., у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявлений розмір пені є очевидно завищеним, таким, що не відповідає принципу розумності та справедливості, пропорційності, засадам цивільного судочинства. Суд зобов`язаний встановити баланс між застосованими до порушника заходами відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення з врахуванням істотних обставин. Відповідач, під час розгляду справи, наполягав на зменшенні суми пені, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягнення судом повинні застосовуватися принципи розумності, пропорційності та справедливості. Проценти, які отримує вкладник від розміщення коштів на депозитному рахунку у банківській установі, є його доходом та прибутком, та відповідно, можуть бути віднесені до збитків, згідно статті 22 ЦК України. Чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань та як міру майнової відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а суд, задля усунення явної її неспівмірності понесеним особою збиткам, має право на пом`якшення такої міри відповідальності та на зменшення розміру неустойки.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судове рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_2 , у якому просить касаційну скаргу відхилити, постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що апеляційний суд застосував принцип розумності та пропорційності при ухваленні судового рішення та, застосувавши частину третю статті 551 ЦК України, суттєво зменшив розмір заявлених позовних вимог з 7 061 396,80 грн до 727 636,42 грн. 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про розірвання депозитних договорів та видачу її вкладів. 17 листопада 2014 року банк повинен був виконати зобов`язання з видачі коштів, але фактично зобов`язання виконане лише 14 травня 2020 року шляхом зарахування стягнутих Департаментом ДВС коштів на рахунок позивача. Загальний строк прострочення зобов`язання з боку банку складає 2 004 дня. Механізм/методика обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої суди зменшують пеню до 100 % від розміру утримуваних коштів, широко застосовувався судами усіх інстанцій.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 757/62734/19-ц, витребувано справу з суду першої інстанції, у задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2020 року касаційне провадження у справі № 757/62734/19 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17.

Ухвалою Верховного Суду від 202 грудня 2021 року поновлено касаційне провадження у справі № 757/62734/19-ц , справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/18575/17-ц; від 20 грудня 2019 року у справі № 757/18977/18-ц; від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 757/49408/18-ц).

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали три договори банківського вкладу, а саме: 12 липня 2013 року № SAMDN 8812 на суму 100 001 грн; 15 серпня 2013 року № SAMDN 9100 на суму 189 875,42 грн та № SAMDNWFD900 на суму 355 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року, яке вступило в законну силу, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на її користь 727 637,01 грн.

Рішення суду відповідач не виконав.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає доводи, викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Правовідносини з приводу банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Законом України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон № 2346-ІІІ), Законом України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-ІІІ), Законом України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-ІІІ), Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ)

Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги у цій справі стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За частиною другою статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Разом з тим, якщо договір банківського вкладу розірвано, між сторонами, вкладником та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.

Після розірвання договорів банківського вкладу не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту розірвання договорів банківського вкладу на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 09 листопада 20312 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Позивач, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену за період з 27 листопада 2018 року по 27 листопада 2019 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом.

Суд апеляційної інстанції належним чином не з`ясував обставини справи, не встановив, коли саме відбулося дострокове розірвання договорів банківських вкладів, чи наявні підстави для нарахування та стягнення пені та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Висновки Верховного Суду

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скарги слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Бригинець Анютою Анатоліївною, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

Справу № 757/62734/19 в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 27 липня 2020 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук