ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8404/21 Справа № 210/5319/20 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Кривий Ріг в особі Криворізької міської ради, третя особа - Друга криворізька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є донькою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Після смерті матері залишилось спадкове майно - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

У встановлений законом термін позивачка звернулася до Другої криворізької нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , на підставі якої було відкрито спадкову справу за №436/2020, разом з тим, 30 липня 2020 року їй видано постанову про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину, оскільки мати прийняла, але не оформила спадщину належним чином.

У зв`язку з тим, що її матір ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом у вигляді спірної квартири, але не встигла оформити юридичні документи, зокрема, отримати Свідоцтво про право на спадщину, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 травня 1974 року ОСОБА_3 , згідно ордера №285, виданого ЖКВ РУ ім.Дзержинського, отримала квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з двох осіб, при цьому, в ордері ОСОБА_4 значиться як її чоловік.

В 1994 році вищевказану квартиру було приватизовано на підставі наказу від 31 жовтня 1994 року.

11 листопада 1994 року Виробничим об`єднанням «Кривбасруда» УСП видано Свідоцтво про право власності на житло за № НОМЕР_1 , згідно якого квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 03 січня 2013 року зроблено актовий запис про смерть за № 12 та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

За життя, 18 вересня 1997 року, ОСОБА_4 зробив заповіт на все належне йому майно ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 18 березня 2019 року зроблено актовий запис про смерть за № 231 та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

За життя, 28 січня 2015 року, ОСОБА_3 оформила заповіт на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

30 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Другої Криворізької держнотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2

30 липня 2020 року постановою державного нотаріуса Другої Криворізької держнотконтори Скуб І.І. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не підтверджено факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що і померлий ОСОБА_4 , і померла ОСОБА_3 , кожен окремо, заповідали належне їм майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , різним особам, водночас, дані про виділення часток кожного співвласника вказаної квартири відсутні, як і відсутні дані про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , разом з тим, питання про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в данному позові не ставиться та не є предметом розгляду даної цивільної спрви, а тому дійшов до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як передбачено ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй позовній заяві, посилається на те, що на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , у відповідності до заповіту, претендувала тільки її матір - ОСОБА_2 , яка звернулась з відповідною заявою у встановлений законом термін до органів нотаріату, а тому судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні її позовних вимог.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , після смерті своєї матері - ОСОБА_2 .

Проте, як вбачається з матеріалів справи, спірне майно не входить до складу спадщини, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , оскільки не було прийнято нею як спадщину у порядку визначеному чинним законодавством.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, зокрема, що 28 січня 2015 року, ОСОБА_3 оформила заповіт на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 , при цьому, ОСОБА_2 за життя не встигла оформити юридичні документи та отримати Свідоцтво про право на спадщину, тобто, на день смерті матір позивачки не була власником вказаного майна, а отже, правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру відсутні, тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова