Ухвала

17 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 662/397/15

провадження № 61-15199св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , яка є правонаступником ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 25 травня 2015 року у складі судді Тимченко О. В., постанову Апеляційного суду Херсонської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У березні 2015 року позивачі звернулися в суд з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та з урахуванням уточнених позовних вимог просили стягнути з банку:

- ОСОБА_1 - 65 841 грн майнової шкоди, що становить інфляційні втрати за період з 07 грудня 2006 року по 01 лютого 2015 року від вкладу в розмірі 48 400 грн, повернутого їй на підставі рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 02 жовтня 2014 року у справі № 662/989/13, та 120 000 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію душевних страждань за позбавлення права власності на вклад на десятирічний строк, а також знецінення гривні у порівнянні з доларом США;

- ОСОБА_2 - 8287 грн майнової шкоди, що становить суму вкладу, а також втрати від його знецінення за період з часу передачі коштів та укладення договору по час звернення з позовом до суду, та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію душевних страждань за позбавлення права власності на вклад на восьмирічний строк, а також знецінення гривні у порівнянні з доларом США (на користь ОСОБА_2 вироком суду стягнуто з працівників банку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 3800 грн (сума вкладу));

- ОСОБА_3 - 64 885 грн майнової шкоди, що становить суми двох вкладів, а також втрати від їх знецінення за період з часу передачі коштів та укладення договору по час звернення з позовом до суду, та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію душевних страждань за позбавлення права власності на вклад на восьмирічний строк, а також відшкодування упущеної вигоди (на користь ОСОБА_3 вироком суду стягнуто з працівників банку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 18 400 грн (суми двох вкладів));

- ОСОБА_4 - 36 440,50 грн майнової шкоди, що становить неповернуту їй суму вкладу 1550 доларів у гривневому еквіваленті, яку було вилучено працівниками банку з каси відділення на підставі підроблених документів, та 23 000 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію душевних страждань за позбавлення права власності на вклад на восьмирічний строк, а також відшкодування упущеної вигоди;

- ОСОБА_5 - 4594 грн майнової шкоди, що становить суму вкладу, а також втрати від його знецінення за період з часу передачі коштів та укладення договору по час звернення з позовом до суду, та 3300 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію душевних страждань за позбавлення права власності на вклад на десятирічний строк, а також знецінення гривні у порівнянні з доларом США (на користь ОСОБА_5 вироком суду стягнуто з працівників банку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 1300 грн (сума вкладу));

- ОСОБА_6 - 20 499 грн майнової шкоди, що становить суму вкладу, а також втрати від його знецінення за період з часу передачі коштів та укладення договору по час звернення з позовом до суду, та 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію душевних страждань за позбавлення права власності на вклад на десятирічний строк, а також знецінення гривні у порівнянні з доларом США (на користь ОСОБА_6 вироком суду стягнуто з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 5800 грн (сума вкладу));

- ОСОБА_8 - 163 414 грн майнової шкоди, що становить суму шести банківських вкладів, а також втрати від їх знецінення за період з часу вилучення працівниками банку коштів з каси відділення на підставі підроблених документів по час звернення з позовом до суду, та 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію моральних страждань за позбавлення права власності на вклад на десятирічний строк, а також знецінення гривні у порівнянні з доларом США;

- ОСОБА_9 - 58 023 грн майнової шкоди, що становить неповернуту їй суму вкладу 1500 доларів у гривневому еквіваленті, неповернуту суму вкладу у розмірі 7800 грн, а також втрати від їх знецінення за період з часу передачі коштів та укладення договору по час звернення з позовом до суду, та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію моральних страждань за позбавлення права власності на вклад на дев`ятитирічний строк, а також знецінення гривні у порівнянні з доларом США (на користь ОСОБА_9 вироком суду стягнуто з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 23 910 грн);

- ОСОБА_10 - 5559 грн майнової шкоди, що становить різницю між її вкладом у розмірі 900 доларів США та стягненою на її користь шкодою у розмірі 11 659,69 грн на підставі рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 02 жовтня 2014 року у справі № 662/991/13;

- ОСОБА_11 - 15 986,8 грн майнової шкоди, що становить частину вкладу в розмірі 680 доларів США, які їй не були повернуті, та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди як компенсацію душевних страждань за позбавлення права власності на вклад на восьмирічний строк, а також відшкодування упущеної вигоди (на користь ОСОБА_11 вироком суду стягнуто з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 3434 грн, що еквівалентно 680 доларів США);

- ОСОБА_12 - 14560 грн майнової шкоди, що становить суму вкладу, а також втрати від його знецінення за період з часу передачі коштів та укладення договору по час звернення з позовом до суду (на користь ОСОБА_12 вироком суду стягнуто з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 4700 грн (сума вкладу)).

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що уклали з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» договори вкладу, однак працівники банку ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , виконуючи службові обов`язки, вчинили розкрадання їх коштів, що підтверджується вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, у зв`язку з чим позивачі зазнали майнової та моральної шкоди, яку просять стягнути з банку в судовому порядку.

Ухвалою Новотроїцького районного суду Херсонської області від 25 травня 2015 року цивільні справи за вказаними позовами об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 25 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі безпідставно просили задовольнити позов з посиланням на статті 1172, 1192 ЦК України, які регулюють деліктні відносини, хоча правовідносини між банком і позивачами є договірними, та роз`яснив позивачам можливість звернення до суду з новим позовом, змінивши його підстави.

Постановою апеляційного суду Херсонської області від 30 березня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 25 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь:

ОСОБА_1 - 113 269,17 грн майнової шкоди, 12 000 грн у відшкодування моральної шкоди;

ОСОБА_2 - 14 107,88 грн майнової шкоди, 4000 грн у відшкодування моральної шкоди;

ОСОБА_3 - 69 441,4 грн майнової шкоди, 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди;

ОСОБА_5 - 4826,38 грн майнової шкоди, 1500 грн у відшкодування моральної шкоди;

ОСОБА_6 21 533,08 грн матеріальної шкоди, 4000 грн відшкодування моральної шкоди;

ОСОБА_8 - 164 941,92 грн майнової шкоди, 15 000 грн у відшкодування моральної шкоди;

ОСОБА_9 - 27 807,78 грн майнової шкоди, 5000 грн у відшкодування моральної шкоди;

ОСОБА_11 - 4000 грн у відшкодування моральної шкоди;

ОСОБА_12 - 15 295,21 грн майнової шкоди, 4000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачам не відшкодована майнова шкода, яка складається з переданих працівникам банку сум за договорами вкладу, оскільки вирок Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року в частині стягнення з засуджених на користь позивачів (як потерпілих) коштів не виконувався. Разом з тим, невиконання вироку не може бути підставою для повторного стягнення відповідних сум з банку. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважав наявними підстави для стягнення з банку на користь позивачів лише інфляційних втрат за період з передачі коштів позивачами працівникам банку до ухвалення рішення апеляційним судом. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволені судом частково у зв`язку з порушенням працівниками банку права власності позивачів на грошові кошти, що є особливим видом майна, а обов`язок відшкодування моральної шкоди прямо передбачений нормами статті 1172 ЦК України. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначив з урахуванням розміру коштів, яких позбавився кожний позивач, розміру інфляційних збитків, а також наявності чи відсутності дій банку щодо відшкодування шкоди позивачам. Доводи відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності апеляційний суд відхилив, зазначивши, що позивачі про порушення власних прав дізналися з дати набрання обвинувальним вироком законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року касаційну скаргу представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково: рішення апеляційного суду Херсонської області від 30 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд, задовольняючи частково позовні вимоги на підставі статті 1172 ЦК України, не врахував того, що з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода вищезазначеним злочином. При визначенні розміру інфляції суду необхідно врахувати, що при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень статті 625 ЦК України. Враховуючи, що стаття 625 ЦК України передбачає нарахування індексу інфляції на суму боргу за весь час прострочення з моменту вимоги кредитора про повернення вкладу, суду необхідно визначити коли саме особа звернулась до банку про повернення банківського вкладу та з якого саме моменту підлягає нарахуванню індекс інфляції. Суд апеляційної інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, не врахував уточнені позовні вимоги ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , зокрема щодо вимог про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою апеляційного суду Херсонської області від 23 січня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відхилено, рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 25 травня 2015 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційних втрат від знецінення грошових коштів, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини сторін склалися не у зв`язку із заподіянням шкоди, а у зв`язку з договірними відносинами, які виникли за договорами банківського вкладу, що регулюються нормами статті 1058 ЦК України. У разі невиконання умов договору та положень зазначеної статті відповідальність боржника передбачена статтею 625 ЦК України, тоді як позивачі просять задовольнити вимоги з підстав, визначених статтями 1172, 1192 ЦК України, які мають іншу правову природу та регулюють відносини, що не пов`язанні з договірними зобов`язаннями.

Аргументи учасників справи

У березні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , яка є правонаступником ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 подали до Верховного Суду касаційні скарги на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і просили їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги мотивовані тим, що суди ухилилися від встановлення обставин справи та дослідження наявних у справі доказів і обмежилися лише висновком, що між позивачами та банком виникли договірні відносини на підставі статтей 1058, 1066 ЦК України, тому предметом позову можуть бути лише обставини, пов`язані з невиконанням договірних відносин з банком. Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 662/928/15 (провадження № 61-1760св18) з подібними правовідносинами вже було задоволено аналогічний позов вкладника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

У липні 2020 року від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до Верховного Суду надійшла заява про врахування судових рішень у справах № 662/338/18, № 662/2190/18, які набрали законної сили та якими вирішено позовні вимоги ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , що є предметом розгляду в даній справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_10 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у касаційному порядку не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року зупинено касаційне провадження в даній справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 216/3521/16.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року касаційне провадження в справі поновлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року з урахуванням змін, внесених ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2014 року, засуджено касира Новотроїцького відділення ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» Фисенко А. О. та начальника Новотроїцького відділення ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» ОСОБА_13 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 200, частинами першою-третьою статті 358, частиною другою статті 364 КК України.

Вироком установлено, що вказані працівники банку прийняли від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 грошові кошти за договорами банківського вкладу, однак зазначені кошти на депозитні рахунки не внесені, чим потерпілим заподіяно майнової шкоди.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з таких мотивів.

У справі, що переглядається, предметом спору є, зокрема, стягнення з банку коштів за договорами банківського вкладу (суми вкладу та інфляційних втрат за період з часу передачі коштів по момент їх повернення), які були привласнені працівниками банку при вчиненні кримінального правопорушення, що підтверджено обвинувальним вироком суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди вважали, що правовідносини сторін склалися не у зв`язку із заподіянням шкоди, а виникли з договорів банківського вкладу, що регулюються нормами статті 1058 ЦК України. У разі невиконання умов договору та положень зазначеної статті відповідальність боржника передбачена статтею 625 ЦК України, тоді як позивачі просять задовольнити вимоги з підстав, визначених статтями 1172, 1192 ЦК України, які мають іншу правову природу та регулюють відносини, що не пов`язанні з договірними зобов`язаннями.

Велика Палата Верховного Суду в пунктах 85, 86 постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зробила висновок, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження № 61-4447сво18), відступаючи від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у цивільній справі № 308/8180/15-ц (провадження № 61-10576сво18), Об`єднана палата зробила висновок про те, що: «зобов`язання із відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх».

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року в справі № 6-352цс16, зроблено висновок, що «11 серпня 2006 року ОСОБА_1 на поповнення цього рахунку передала у приміщенні банку касиру ОСОБА_2 6 000 грн, у зв`язку з чим була зроблена відповідна відмітка у договорі. Однак ОСОБА_2 грошові кошти на рахунок вкладника не внесла, підробила договір шляхом внесення в нього завідомо неправдивих відомостей, за що 12 березня 2012 року вироком Чаплинського районного суду Херсонської області визнана винною та засуджена за вчинення злочинів, передбачених ст.ст. 191 ч. 5, 200 ч. 2, 358 ч. 1, 358 ч. 2, 358 ч. 3 КК України. Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Судами встановлено, що ОСОБА_2 вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року визнана винна у вчиненні розкраданні коштів, зокрема тих, які були прийнятті нею 11 серпня 2006 року від ОСОБА_1 на підставі договору НОМЕР_1 від 11 листопада 2004 року. З огляду на вищезазначене, суди дійшли помилкового висновку щодо спричинення шкоди діями ОСОБА_2 позивачу, адже з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода вищезазначеним злочином. ОСОБА_1 має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу від 11 листопада 2004 року з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором. Так, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи вищезазначене, встановлені судами фактичні обставини, та наявність зобов`язальних відносин між ОСОБА_1 та банком, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з банку суми вкладу у розмірі 6 000 грн., на підставі статей 1058-1060 ЦК України».

Тобто, в постанові в справі № 6-352цс16 Верховний Суд України виходив із того, що правовідносини між сторонами є договірними, незважаючи на те, що ОСОБА_2 вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року визнана винна у вчиненні розкраданні коштів, зокрема тих, які були прийнятті нею 11 серпня 2006 року від ОСОБА_1 на підставі договору НОМЕР_1 від 11 листопада 2004 року, і вважав, що спір щодо невиконання договору підлягає вирішенню із застосуванням положень статей 625, 1058-1060 ЦК України.

Натомість в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-1032цс17 вказано, що «згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків унаслідок порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).Вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року встановлено, що 22 лютого 2007 року працівник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 20 000 грн. для зарахування на її рахунок, про що зробила відмітки в ощадній книжці, але ввірене їй чуже майно - грошові кошти на рахунок не внесла та умисно розтратила, передавши їх ОСОБА_3. З метою приховання вчиненого розкрадання грошових коштів ОСОБА_2 підробила ощадну книжку шляхом внесення неправдивих відомостей, спричинивши у такий спосіб ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 20 000 грн. Рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 22 серпня 2013 року з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 стягнуто 20 000 грн. на відшкодування майнової шкоди на підставі частини першої статті 1172 ЦК України. Зазначене рішення банк виконав у добровільному порядку 13 грудня 2013 року. Подаючи позовну заяву 23 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 просила стягнути матеріальну шкоду на підставі статті 1192 ЦК України, оскільки реальна вартість втрачених грошових коштів з лютого 2007 року до моменту виконання рішення суду, а саме 13 грудня 2013 року, значно збільшилася (а.с.1, т.1). У справі, рішення в якій переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, керувався тим, що вищезазначеним рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 22 серпня 2013 року вже було встановлено розмір завданої шкоди та стягнуто її, що має преюдиційне значення при вирішення даної справи, і суд не має права змінювати його. Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі. Положеннями статей 22, 1192 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), а розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. З огляду на зазначене, для правильного вирішення справи суду необхідно було з`ясувати, чи при постановленні рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 22 серпня 2013 року суд стягнув з банку 20 000 грн. лише як втрачений ОСОБА_1 внесок, без урахування інших матеріальних збитків, передбачених статтею 22 ЦК України, чи позивачка у своїх вимогах у сумі 20 000 грн визначила розмір шкоди в повному обсязі як фактичний розмір втраченого внеску, так і розмір понесених нею збитків».

Тобто, в постанові в справі № 6-1032цс17 Верховний Суд України вважав правильним застосування до спірних правовідносин статей 1166, 1172, 1192 ЦК.

Не може бути застосований до різних висновків Верховного Суду України підхід такий же як для вирішення темпоральної колізії норм, що має застосовуватися норма, яка прийнята остання. Оскільки будь-яких законодавчих та доктринальних передумов для цього немає. Більш того, якщо б існувала як теоретична, так і практична можливість для його застосування, то вочевидь не виникала б проблема неоднакової судової практики, тому що потрібно було б керуватися останнім висновком, висловленим Верховним Судом України.

За таких обставин наявні підстави для відступу від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зробленого в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-1032цс17, та вказівки, що у разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення) службових осіб банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки наявність злочину (кримінального правопорушення), яке вчиняється працівником банку, не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією. З точки зору кількісного критерію, то неоднаковий підхід щодо визначення моменту укладення договору банківського вкладу у випадку привласнення коштів уповноваженою особою банку та, як наслідок, визначення нормативно-правового обґрунтування спірних правовідносин знайшов своє відображення у практиці Касаційного цивільного суду.Оскільки у переважній більшості випадків справи цієї категорії є малозначними в силу закону, то рішення Великої Палати Верховного Суду за наслідкам вирішення цієї правової проблеми має стати орієнтиром при вирішенні подібних справи судами першої та апеляційної інстанції.

Верховний Суд у справах з ідентичними правовідносинами, де працівники ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_14 та ОСОБА_13 заволоділи коштами вкладників, у своїх постановах від 08 лютого 2018 року у справі № 662/928/15 (провадження № 61-1760св18), від 16 травня 2018 року у справі № 662/658/15 (провадження № 61-2521св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 662/1828/15 (провадження № 61-1629св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 662/542/15 (провадження № 61-27425св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 662/1922/15 (провадження № 61-33731св18) зробив висновок, що правовідносини між позивачами (вкладниками, грошима яких заволоділи працівники банку, що встановлено вироком суду) і банком є деліктними, а тому спірні правовідносини регулюються статтями 1172, 1192 ЦК України.

Водночас Верховний Суд у справах з ідентичними правовідносинами, де працівники ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_14 та ОСОБА_13 заволоділи коштами вкладників, у своїх постановах від 14 березня 2018 року у справі № 662/642/15 (провадження № 61-7972св18), від 06 червня 2018 року у справі № 662/896/15 (провадження № 61-14805св18), від 12 вересня 2018 року у справі № 662/248/16 (провадження № 61-8996св18), від 19 червня 2019 року у справі № 662/892/15 (провадження № 61-17708св18), зробив висновок, що правовідносини між позивачами (вкладниками, грошима яких заволоділи працівники банку, що встановлено вироком суду) і банком є договірними, тому спірні правовідносини регулюються статтями 625, 1058-1060 ЦК України.

Реальне існування правової визначеності зумовлює довіру суспільства до діяльності держави, до судової системи, належне ставлення до права та закону. Відсутність правової визначеності, навпаки, спричиняє порушення прав, свобод та законних інтересів осіб, руйнує основи правової системи, а практика Верховного Суду, як найвищої національної судової інстанції та органу на який покладено відповідальність за формування сталої судової практики, є особливо показовою щодо дотримання правової визначеності (див. окрему думку судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В. у справі № 204/7246/13-ц (провадження № 14-81цс20)).

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

Тому колегія суддів вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 625, 1058-1060, 1172, 1192 ЦК України при вчиненні злочину (кримінального правопорушення) працівником банку та кваліфікації правовідносин, які виникли між вкладником та банком для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись статтями 260, 403, 404, підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати справу № 662/397/15 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов