УХВАЛА

14 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 199/2141/17

провадження № 61-13560св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за заявою ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 грудня 2020 року у складі судді Скрипник О. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи заяву зазначав, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2017 року у справі

№ 199/2141/17 частково задоволено його позов до АТ «Українська залізниця», визнано незаконним та скасовано наказ від 16 березня 2017 року № 37 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлено його на посаді начальника відділу економічної та інформаційної безпеки регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту безпеки АТ «Укрзалізниця». Стягнено на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 093, 27 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 27 липня 2017 року було предметом перегляду в апеляційному та касаційному порядку і було залишене без змін.

На виконання цього рішення АТ «Укрзалізниця» поновило його на роботі на підставі наказу від 01 березня 2018 року, відповідач виплатив йому кошти за час вимушеного прогулу з 17 березня 2017 року до 27 липня 2017 року, проте невиплаченими залишились кошти за час вимушеного прогулу з 28 липня

2017 року до дати його фактичного поновлення на роботі, тобто до 01 березня 2018 року, в сумі 72 636,72 грн.

В зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 28 липня 2017 року до 01 березня 2018 року в сумі 72 636,72 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 грудня 2020 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року, заяву ОСОБА_1 частково задоволено.

У серпні 2021 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі №199/2141/17, витребувано справу з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права

без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку

наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, ураховуючи категорію та складність справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що справа підлягає призначенню до судового розгляду, оскільки доводи касаційної скарги викликають необхідність перевірки правильного застосування судами норм матеріального

та процесуального права.

Підстави для виклику сторін відсутні.

За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 ЦПК України.

З урахуванням категорії та складності справи, з огляду на положення частини одинадцятої статті 34 ЦПК України, справа підлягає розгляду у складі п`яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за заявою ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, призначити до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська