Номер провадження: 22-ц/813/3277/21
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020року, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В., повний текст рішення складено 11 березня 2020 року, -

встановив:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання послуг (покупцю), в якому просила визнати недійсним договір, укладений 09 березня 2019 року між нею та відповідачем, стягнути з відповідача отримані кошти за договором у розмірі 1325 дол. США на відшкодування збитків, завданих невиконанням договору, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що ФОП ОСОБА_3 при укладенні договору про надання послуг (покупцю) 09 березня 2019 року ввів її в оману, надав недостовірну інформацію про надання фактичних послуг за цим договором, не виконав зобов`язань, що були зазначені у цьому договору, тобто порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягає застосуванню, а саме Закон України «Про захист прав споживачів». Також суд не розібрався в фактичних обставинах справи та прийшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог щодо укладеного договору.

Відзиву до суду надано не було.

17 лютого 2021 року, тобто в день розгляду справи від ОСОБА_4 , представника ФОП ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності ОСОБА_4 , представника ФОП ОСОБА_3 , колегія суддів залишає заяву про відкладення розгляду справи без задоволення з наступних підстав.

Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, про що був повідомлений ОСОБА_4 , представник ФОП ОСОБА_3 , однак представник не скористався своїм процесуальним правом та не приєднався до судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутністю ОСОБА_4 , представника ФОП ОСОБА_3 , а також ФОП ОСОБА_3 , які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що09 березня 2019 року між ОСОБА_2 (замовник) та ФОП ОСОБА_3 (виконавець) був укладений договір про надання послуг (покупцю).

Згідно п. 1.1 зазначеного договору виконавець зобов`язується за плату, за дорученням замовника надати послугу, а саме консультування замовника, організація перегляду, а також допомогу в організації укладення замовником договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.4 договору про надання послуг (покупцю) метою цього договору є пошук виконавцем об`єкта нерухомості , що задовольняє вимогою замовника та забезпечення Замовнику можливості укласти договір купівлі-продажу даного Замовника об`єкта.

Згідно п 1.4. Договору про надання послуг, в рамках вказаного договору Виконавець (ФОП ОСОБА_3 ) надає замовнику послуги з: - організацій візуального огляду об`єктів нерухомості, тотожних об`єкту договору (тобто фактично купленої позивачкою в подальшому квартири) та самого Об`єкту; проведення правової експертизи правовстановлювальних документів та технічної документації на Об`єкт; організації та проведення переговорів із третіми особами (продавцями/продавцем, їх представниками) стосовно умов надбання Об`єкту; організації зустрічі Замовника із третіми особами (продавцями/продавцем, їх представниками) на предмет умов надбання Об`єкту.

Відповідно до п. 2.1.2 зазначеного договору виконавець має право відмовитися від подальшого надання послуг замовнику протягом всього строку дії цього Договору.

Згідно п. 3.3. вказаного договору підтвердженням надання виконавцем послуг замовникові сторони визнають підписаний акт приймання-передачі надання послуг, або факт придбання замовником права власності на об`єкт.

Пунктом 5.2 договору одностороння відмова від цього договору не допускається, крім випадків, встановлених в цьому Договорі.

Відповідно до 6.2. Договору всі правовідносини виникають з цього договору або пов`язані з ним в тому числі пов`язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення Договору, регламентується цим Договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства, а також застосовними до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно п. 6.7. вказаного договору підписанням цього договору сторони свідчать, що вони досягли згоди з усіх істотних умов договору, всі умови, відповідальність, права та обов`язки, закріплені в цьому договорі сторонам зрозумілі, зрозумілі, і вони обв`язуються їх бездоганно дотримуватися.

З матеріалів справи вбачається, що 09березня 2019року між ОСОБА_2 (замовник)та ФОП ОСОБА_3 (виконавець)був підписаний Акт прийому передачі надання послуг, в якому зазначено, що виконавцем дійсно були надані замовнику посередницькі, інформаційні, консультаційні послуги щодо Об`єкту, який представляє собою квартиру розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що 08.05.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу,відповідно до якого продавець ОСОБА_5 передав у власність (продав), а покупець ОСОБА_2 отримала у власність (купила) квартиру АДРЕСА_2 та сплатила за неї грошову суму у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання послуг (покупцю) та стягнення сплачених коштів, суд першої інстанції виходив з наступного.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначила, що ФОП ОСОБА_3 при укладенні договору про надання послуг (покупцю) 09 березня 2019 року ввів її в оману, надав недостовірну інформацію про надання фактичних послуг за цим договором, не виконав зобов`язань, що були зазначені у цьому договору, тобто порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Судом вірно встановлено, що вказані позивачкою в позовній заяві факти та обставини свідчать лише про виконання відповідачем ФОП ОСОБА_3 своїх обов`язків за договором про надання послуг у повному обсязі.

Також позивачкою не вказано будь-яких фактичних обставин, які відповідно положень законодавства могли б бути підставою для визнання договору про наданняпослуг недійсним, а підписанням Акту прийому-передання наданих послуг позивачка підтвердила їх отримання в повному обсязі. (626, 627, 628, 639, 526 ЦК України).

З наданих позивачкою документів вбачається, що вони видані на ім`я продавця зазначеної квартири ОСОБА_5 , тобто довід позивача про обов`язок та права на їх отримання відповідачем на користь позивача за умовами договору від 09.03.2019 року не підтверджено.

Згідно п. 20 № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

На підставі з`ясованих обставин справи, наданих доказів, суд у відповідності до норм чинного законодавства, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, у зв`язку з його недоведеністю, оскільки доводи позивача щодо несправедливості умов договору, введення позивача в оману не знайшли свого підтвердження та із матеріалів справи не вбачається наявності в оспорюваному договорі умов, що є несправедливими щодо позивача та не доведено наявності у діях відповідача ознак нечесної підприємницької діяльності.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що суд не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягає застосуванню, а саме Закон України «Про захист прав споживачів»,є безпідставними,оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, про що зазначає апелянт.

Доводи апеляційної скарги про те,що суд не розібрався в фактичних обставинах справи та прийшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог щодо укладеного договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів позовних вимог та апеляційної скарги.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

РішенняПриморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 19 лютого 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда