_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1219/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Салтан Л.В.

за участю секретаря Громико В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», третя особа ТОВ «Альянс-Жилстрой», про визнання припиненим зобов`язання, визнання іпотечного договору, вилучення запису,-

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», в якому просить: визнати припиненим зобов`язання ТОВ «Альянс-Жилстрой» за договором № 85Р/36 резервування приміщення, укладеного 01 серпня 2008 року між ТОВ «Альянс-Жилстрой» та ОСОБА_2 ; визнати недійсним іпотечний договір серія та номер: 1429 від 28 серпня 2008 року, укладеного між ТОВ «Український Промисловий Банк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В.; вилучити з Державного реєстру іпотек запис за реєстровим номером 7817603 від 28 серпня 2008 року, про іпотеку майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівельна адреса).

В обґрунтування своєї позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Альянс-Жилстрой» був укладений договір № 85Р/36 резервування приміщення, відповідно до якого ОСОБА_2 засвідчила бажання набути право власності на квартиру, площею 40,32 кв. м, будівельна адреса: АДРЕСА_2 .

01 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Альянс-Жилстрой» був укладений договір № Б-198/2008 щодо купівлі цінних паперів, за яким ОСОБА_2 протягом 30 банківських днів надати комісіонеру фінансові ресурси для придбання 4032 шт. облігацій ТОВ «Альянс-Жилстрой», сума договору складає 324013 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 4.2 договору резервування № 85Р/36 у разі несплати або порушення строків оплати повної вартості пакета облігацій, встановлених договором купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, виконавець має право розірвати цей договір в односторонньому порядку, повідомивши про це замовника. При цьому, ОСОБА_2 не були виконані вимоги п. 2.2. та 3.1.1 зазначеного договору.

Надалі, 17 жовтня 2009 року між ТОВ «Альянс-Жилстрой» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 93/96, за умовами якого ОСОБА_1 набув майнові права на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_3 .

19 жовтня 2015 року між сторонами був підписаний акт приймання-передачі зазначеної квартири, який разом з Витягом з переліку інвесторів, станом на 21 листопада 2016 року ТОВ «Альянс-Жилстрой» став підставою для реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, повідомлялась належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності та визнання позовних вимог.

Представник відповідача ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, представник відповідача надав до суду пояснення по справі, в яких вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 дала згоду на передачу в заставу (іпотеку) майнових прав на незавершену будівництвом квартиру. Також, у справі відсутній суб`єкт проведення реєстраційних дій, як сторона у справі. Разом з тим, представник відповідача надав до суду заяву про застосування позовної давності, посилаючись на те, що спірний договір був укладений 17 жовтня 2009 року, тобто 11 років тому.

Представник третьої особи ТОВ «Альянс-Жилстрой» у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив, до суду надав клопотання, в якому вказує, що ОСОБА_2 не отримувала акт прийому-передачі спірної квартири.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Альянс-Жилстрой» був укладений договір № 85Р/36 резервування приміщення, відповідно до якого ОСОБА_2 засвідчила бажання набути право власності на квартиру, площею 40,32 кв. м, будівельна адреса: АДРЕСА_2 .

01 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Альянс-Жилстрой» був укладений договір № Б-198/2008 щодо купівлі цінних паперів, за яким ОСОБА_2 протягом 30 банківських днів надати комісіонеру фінансові ресурси для придбання 4032 шт. облігацій ТОВ «Альянс-Жилстрой», сума договору складає 324013 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 4.2 договору резервування № 85Р/36 у разі несплати або порушення строків оплати повної вартості пакета облігацій, встановлених договором купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, виконавець має право розірвати цей договір в односторонньому порядку, повідомивши про це замовника. При цьому, ОСОБА_2 не були виконані вимоги п. 2.2. та 3.1.1 зазначеного договору.

28 серпня 2008 року між ТОВ «Український Промисловий Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 636-0131003/ФКВІП 08 від 28 серпня 2008 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 53500 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором, між ТОВ «Український Промисловий Банк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала банку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівельна адреса).

Надалі, 17 жовтня 2009 року між ТОВ «Альянс-Жилстрой» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 93/96, за умовами якого ОСОБА_1 набув майнові права на житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_3 .

19 жовтня 2015 року між сторонами був підписаний акт приймання-передачі зазначеної квартири, який разом з Витягом з переліку інвесторів, станом на 21 листопада 2016 року ТОВ «Альянс-Жилстрой» став підставою для реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 .

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормами ст. 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину удаваним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК України тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперчує його дійсність на підставах встановлених законом , такий правочин може бути визнаний судом недійсними (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 615 ЦК України, внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

За умовами ст. 20 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управлінні майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», якщо протягом двох місяців довіритель (інвестор) після введення будинку в експлуатацію без поважних причин не підписує акт прийому-передачі закріпленого за ним об`єкта інвестування і не подав в письмовій формі свої заперечення, управитель відкріплює від довірителя об`єкт інвестування і всі закріплені за ним одиниці цього об`єкта інвестування.

Сертифікатом ІУ № 16, виданим 22 жовтня 2015 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта «Будівництво житлового будинку АДРЕСА_5 , проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.

Розпорядженням КРА ОМР №838 від 17 грудня 2015 року об`єкту нерухомого майна житловому будинку АДРЕСА_5 надано адресу: АДРЕСА_6 .

Оскільки ОСОБА_2 не виконала умови договору, ТОВ «Альянс-Жилстрой» розірвало договір № 85Р/36 резервування приміщення.

Слід зазначити, що, відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладання спірного договору), Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов:нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

При цьому, поняття «іпотека на майнові права» і регулювання відносин при передачі іпотеки майнових прав у цій редакції відсутні.

Верховний суд України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13 визначив наступну правову позицію: «У справі, яка переглядається судами вирішується спір щодо недійсності іпотечного договору, з таких підстав, що на момент укладання спірного договору майнові права на об`єкти незавершеного будівництва не могли буди предметом іпотеки. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмету іпотеки, згідно з Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесенні зміни до Закону України «Про іпотеку». З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що при укладенні договору іпотеки були порушені положення ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на 01 жовтня 2007 року), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки».

У зв`язку з чим, спірний іпотечний договір був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час укладання цього договору).

Також, суд критично ставиться до посилання представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності, оскільки з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, позивач дізнався про наявну іпотеку 30 квітня 2020 року. При цьому, представник відповідача не надав до суду належних та допустимих доказів того, коли саме дізнався позивач щодо зазначеної іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положення ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Верховний Суд України в пункті 5 постанови Пленуму № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з наступними змінами і доповненнями, роз`яснив про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

ОСОБА_3 передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 77, 81, 89, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст. 203, 215 ЦК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», третя особа ТОВ «Альянс-Жилстрой», про визнання припиненим зобов`язання, визнання іпотечного договору, вилучення запису задовольнити.

Визнати припиненим зобов`язання ТОВ «Альянс-Жилстрой» за договором № 85Р/36 резервування приміщення, укладеного 01 серпня 2008 року між ТОВ «Альянс-Жилстрой» та ОСОБА_2 .

Визнати недійсним іпотечний договір серія та номер: 1429 від 28 серпня 2008 року, укладеного між ТОВ «Український Промисловий Банк» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В.

Вилучити з Державного реєстру іпотек запис за реєстровим номером 7817603 від 28 серпня 2008 року, про іпотеку майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (будівельна адреса).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 22 лютого 2021 року.

Головуючий Салтан Л. В.