РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Стрілецької О.В.

за участі секретаря судового засідання Ярошовець В.Б.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Козлова А.І.

розглянувши y відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог:

28.09.2020 року позивач звернувся з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог вказано, що позивач є власником (балансоутримувачем) гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . У кімнаті АДРЕСА_3 зазначеного гуртожитку зареєстровано місце проживання відповідачів. Однак відповідачі не проживають в даному житловому приміщенні з жовтня 2019 року без поважних причин. Позивач вважає, що оскільки відповідачі понад шість місяців не проживають за місцем реєстрації, вони є такими, що втратили право користування вказаним приміщенням.

І. Процедура та позиції сторін

Ухвалою суду від 02.10.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу семиденний термін для усунення виявлених недоліків.

22.10.2020 року, на виконання вимогу ухвали від 02.10.2020 року, від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

23.10.2020 року у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

03.12.2020 року від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , та 16.12.2020 року від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшли відзиви на позовну заяву, які містять аналогічний зміст, в яких вказано, що відповідачі позов не визнають, просять відмовити у його задоволенні за безпідставністю.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідачі вказують, що вони дійсно проживають у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку (ПрАТ «Житомирський ЗОК»), що знаходиться по вулиці Князів Острозьких, № 93, в місті Житомирі, з 2005 року. Протягом всього часу проживання сім`я відповідачів підтримує вказану кімнату в належному технічному та санітарному стані, своєчасно та в повному обсязі оплачує комунальні послуги.

Як зазначено у відзиві, суми для оплати в рахунках щомісячно різні, в залежності від кількості споживання та пори року, зокрема за спожиту електроенергію, що, на думку відповідачів, свідчить про те, що вони постійно проживають в спірній кімнаті. Двері в квартиру обладнані вхідним замком, в кімнаті постійно знаходяться речі відповідачів та побутова техніка. У вересні 2019 року за власні кошти було замінено вікно з метою ефективного енергозбереження.

Відповідачі вказують, що іншого житла для проживання вони не мають.

Періодично ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від`їздять з міста Житомира для вирішення сімейних справ. Проте, ці від`їзди тривають менше, ніж шість місяців. Відповідач ОСОБА_4 в період з 03.09.2018 року по 30.08.2019 року працювала вчителем польської мови в Житомирський ЗОШ І-ІІІ ступенів № 33 і проживала в кімнаті № 16. В даний час ОСОБА_4 навчається в Республіці Польща, що підтверджується копіями документів, долученими до відзиву.

Відповідач ОСОБА_4 зазначає, що причина її тимчасового не проживання в кімнаті гуртожитку є поважною, оскільки згідно з п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР спірне житлове приміщення зберігається за нею протягом усього часу навчання.

Відповідачі вважають, що долучений позивачем до позовної заяви акт обстеження кімнати від 28.08.2020 року є сумнівним, оскільки зазначені в ньому обставини є такими, що не відповідають дійсності. Його зміст не містить часу доби, коли здійснювалося обстеження, та в ньому зазначена лише одна особа в якості свідка.

Відповідачі вказують на те, що позивачем не доведено наведених ним в позові обставин, які можуть бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

18.01.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Козлов А.І. подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів копій листів Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з інформацією щодо перетинання державного кордону України відповідачами у період з 01.10.2018 року по 23.11.2020 року.

20.01.2021 року представником позивача ОСОБА_1 подано до суду клопотання про виклик свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

20.01.2021 року у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Козлов А.І. заявив клопотання про допит свідка, яке уточнив у судовому засіданні 11.02.2021 року, і просив допитати у якості свідка ОСОБА_10 .

Ухвалою суду від 20.01.2021 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати та зафіксована у протоколі судового засідання, клопотання представника позивача про виклик свідків задоволено.

Ухвалою суду від 11.02.2021 року, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати та зафіксована у протоколі судового засідання, клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про виклик свідка задоволено.

У судових засіданнях представник позивача позов підтримувала, посилаючись на норми ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 71, 72 Житолового кодексу, і просила його задоволити. Додатково пояснила, що на підприємстві відсутні відомості про те, на якій правовій підставі і на яких умовах відповідачі отримали право на користування кімнатою в гуртожитку, відсутні відомості про те, чи видався відповідачам ордер на вселення. Вказала, що протягом тривалого часу відповідачі дійсно проживали і користувались кімнатою в даному гуртожитку.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Козлов А.І. у судових засіданнях проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судові засідання не з`являлись з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 вказав, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , його кімната має суміжну стіну з кімнатою АДРЕСА_3 . Пояснив, що проживає у гуртожитку близько 23 років. Йому відомо, що відповідачі раніше проживали у кімнаті АДРЕСА_3 , однак він їх вже давно не бачив. На даний час у кімнаті проживає сторонній чоловік, якого він не знає. В обстеженні кімнати участь брав лише один раз. Обстеження, про яке складено акт від 28.08.2020 року, проводилося біля 18-19 години вечора. В обстеженні кімнати брали участь комендант гуртожитку та ще дві жінки. При здійсненні обстеження двері кімнати ніхто не відчинив.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що він є батьком відповідача ОСОБА_2 та проживає по АДРЕСА_4 , працює у ПрАТ "Житомирський ЗОК". Після того, як його дочка вийшла заміж, він звернувся до керівника заводу з проханням надати його доньці з чоловіком кімнату для проживання в гуртожитку. Донька з чоловіком вселились до гуртожитку з дозволу і згідно документів, які були оформлені на заводі, але яких саме і де вони зберігаються йому невідомо. Останнім часом, приблизно з 2018 року донька, трохи пізніше і зять, почали їздити на заробітки до Польщі, а онука там навчається. Місцем проживання дочки та зятя є кімната АДРЕСА_3 . Вони приїздять додому 5-6 разів на рік, по приїзду до України проживають у зазначеній кімнаті. У кімнаті ними зроблений косметичний ремонт, встановлено нове вікно, регулярно оплачуються комунальні послуги. Іншого житла для проживання відповідачі не мають. На даний час, близько двох місяців, у кімнаті тимчасово, на зимовий період, за згоди свідка проживає його знайомий, який працює на заводі, гроші за проживання він не сплачує.

В судовому засіданні 11.02.2021 року представник позивача відмовилась від допиту свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 173 на звороті).

ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню

Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Житлового кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 71 Житлового кодексу жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у разі тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В частині 1 статті 127 Житлового кодексу передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

На громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п`яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла, поширюється норми Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який набрав чинності з 01 січня 2009 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менше як п`ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми.

ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду

Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.10.2020 року ПрАТ «Житомирський ЗОК» на праві приватної власності належить гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 74).

За адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.10.2005 року постійно; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,з 21.10.2005 року постійно; та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 11.10.2013 року постійно, що підтверджується копією поквартирної карточки, копією карток прописки та реєстрації особи та відостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області (а.с. 8-11, 18-20).

28.08.2020 року комісією у складі: голови комісії начальника ЖКГ Моргун І.О., членів комісії прибиральниці ОСОБА_7 , швейцара ОСОБА_8 , у присутності свідка ОСОБА_9 , складено акт обстеження кімнати АДРЕСА_5 , на предмет проживання в ній ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , за результатами якого встановлено, що на момент обстеження кімнати № НОМЕР_1 двері ніхто не відчинив. Місце знаходження мешканців кімнати не відоме. Зі слів працівників гуртожитку встановлено, що мешканці кімнати не проживають з жовтня 2019 року. Акт затверджено головою правління ПрАТ «Житомирський ЗОК» Зубком С.Г. (а.с. 12).

Згідно довідок про сплату комунальних послуг, які видані начальником ЖКВ Моргун І.О., у період з грудня 2018 року по вересень 2020 року ОСОБА_3 щомісячно нараховувалась плата за комунальні послуги, оплата комунальних послуг здійснювалась регулярно, що підтверджується копіями відповідних квитанцій, які надані суду за період з жовтня 2019 року по вересень 2020 року, а також змістом самих довідок про сплату комунальних послуг, у яких відомості щодо наявності заборгованості за оплату комунальних послу відсутні (а.с. 123-128).

Згідно замовлення №ж12_06942- ОСОБА_11 від 02.09.2019 року, яке оформлене компанією «Візаж», у кімнату № НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , було здійснено замовлення вікна, вартість якого була оплачена (а.с. 129).

Відповідно до копії довідки від 24.11.2020 року ОСОБА_12 навчається уСполечній Академії Наук. Дата вступу 01.10.2020 року. Форма навчання нестаціонарна. Навчання триває 5 років, планований термін закінчення навчання 30.09.2023 рік (а.с. 131).

Згідно довідки №239/2020 від 24.11.2020 року ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає у АДРЕСА_7 , та навчається на 3 семестрі у Публічній поліцеальній косметичній школі «Жак» за напрямом підготовки: технік косметичних послуг. Передбачуваний термін закінчення навчання 2021 рік (а.с. 132).

Зі змісту Інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що у 2018-2020 роках відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а у 2019 році відповідач ОСОБА_4 регулярно та неодноразово перетинали державний кордон України в напрямку Респуліки Польща і назад до України (а.с. 155-157).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи представників сторін, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Єдиним письмовим доказом, на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог щодо не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні понад шість місяців, є Акт обстеження кімнати від 28.08.2020 року.

Суд зауважує, що зазначений акт не може бути належним та допустимим доказом у справі, оскільки у ньому зафіксовано відсутність відповідачів у спірній кімнаті лише у момент здійснення обстеження.

Акт складений зі слів працівників гуртожитку та сусіда і не містить інформації, достатньої для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відповідно до положень статей 71, 72 Житлового кодексу.

Суд не може покласти в основу судового рішення покази єдиного допитаного за заявою представника позивача свідка ОСОБА_9 , оскільки з його показань неможливо достовірно і безсумнівно встановити, що відповідачі не проживають в зазначеному приміщенні протягом тривалого часу без поважних причин. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача поставив під сумнів покази даного свідка, пославшись на те, що свідок може бути зацікавлений у позбавленні відповідачів права на користування кімнатою, оскільки він проживає в сусідній кімнаті за АДРЕСА_3 і може бути зацікавлений у збільшенні власної житлової площі за рахунок кімнати відповідачів.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в судовому засіданні представник позивача відмовилась від допиту раніше заявлених інших трьох свідків, які є працівниками гуртожитку, які брали участь в складенні акту від 28.08.2020 року.

Будь-яких інших доказів на підтвердження не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців поспіль, в тому числі, у зв`язку із втратою інтересу до житла, позивачем не надано.

В судовому засіданні на підставі досліджених доказів, зокрема, з показань свідка ОСОБА_10 судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 працюють у Польщі. Їх неодноразове перетинання державного кордону України підтверджено доказами, які містяться у матеріалах справи (а.с. 155, 156). В той же час, дослідивши Інформацію, надану Адміністрацією Держприкордонслужби України щодо перетину відповідачами державного кордону, вбачається, що у період з 01.10.2018 року по 23.11.2020 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували за межами України на території Республіки Польща понад 6 місяців поспіль. Матеріали справи не містять доказів, що відповідачі в Україні мають на праві власності чи на праві користування будь-яке інше житло, де перебувають, коли повертаються з Польщі. Відповідач ОСОБА_4 навчається у Польщі, що також підтверджено належними доказами (а.с. 131-132).

Позивач не надав суду докази, які спростовують викладені вище встановлені обставини, що є його обов`язком.

В силу положень п. 2 ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у разі тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Отже, судом встановлено, що відсутність відповідачів за їх зареєстрованим місцем проживання пов`язана із поважними причинами.

Будь - яких доказів на підтвердження непроживання відповідачів у спірній кімнаті без поважних причин позивач не надав.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 вказав, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, відповідачі дбають про своє житло та регулярно оплачують комунальні послуги, отже відповідачі інтересу до спірного житлового приміщення не втратили.

Жодного доказу, який би підтверджував те, що відповідачі фактично не користуються спірною кімнатою, позивачем не надано.

Також у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у відповідачів іншого житла для проживання.

Надавши оцінку поданим сторонами по справі доказам на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності в їх сукупності та взаємозв`язку між собою, суд вважає, що позовачем не доведено, що відповідачі з жовтня 2019 року постійно не проживають у спірній кімнаті, що відповідачі відсутні за зареєстрованим місцем проживання з неповажних причин, а також щодо втрати відповідачами інтересу до житла.

Сам факт їх відсутності у вказаній кімнаті у певний час не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 Житлового кодексу підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Крім того, суд вважає, що позбавлення відповідачів права на користування кімнати в гуртожитку, яке є єдиним місцем їх проживання, є порушенням ст. 8 Конвенції в контексті забезпечення кожному права на повагу до власного житла, є непропорційним втручанням у право на повагу до житла та є неспіврозмірним із переслідуваною метою.

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Житомирський завод огороджувальних конструкцій», місце знаходження: м. Житомир, вул. Параджанова, 89, .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній.

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній.

Повний текст рішення складено 19.02.2021 року.

Суддя О.В. Стрілецька