КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., Сушко Л.П., Гаращенка Д.Р.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою директора Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Щура Олександра Павловича на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2021 року за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» про поновлення на роботі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 20 липня 2015 року його було прийнято тимчасово на посаду молодшої медичної сестри патологоанатомічного відділення Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» (надалі КНП «Бориспільська лікарня») на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2

15 січня 2020 відповідач виніс наказ відповідно до якого звільнив позивача з займаної посади за власним бажанням з 20 січня 2021 року.

Позивач зазначав, що заяву про звільнення за власним бажанням він не писав та не подавав до відділу кадрів.

Вказує, що ОСОБА_2 вийшовши з декретної відпустки почав працювати на іншій посаді, а він залишився на займаній. Приблизно 9-10 січня 2020 року лікар відділення ОСОБА_3 повідомила, що 7 січня з приміщення моргу ним не було винесено сміття. На що він повідомив, що 7 січня був вихідним днем, а 08 січня 2020 року він сміття виносив. Після чого лікар вказала йому, щоб він написав заяву про звільнення за власним бажанням та дала йому аркуш паперу де її рукою був написаний текст без дати.

Вказував, що ОСОБА_3 змушувала підписувати заяву, погрожуючи, що вона звільнить його дружину, яка також працює в КНП «Бориспільська лікарня». Після цього лікар повідомила, що якщо він не буде виконувати свої обов`язки вона заяву занесе до відділу кадрів.

Зазначав, що 20 січня 2020 року він перебував на своєму робочому місці та приблизно о 12.00 годині його покликала лікар ОСОБА_3 та повідомила, що його звільнено.

Вказував, що заяву він не писав, а наказ від 15 січня 2020 року прийнятий на підставі заяви датованої 20 січня 2020 року. Особистого волевиявлення на припинення трудових відносин та відповідної заяви він не подавав, а без роботи залишився несподівано.

Просив поновити його на посаді з дати звільнення - з 20 січня 2020 року та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20 січня 2020 року по день винесення рішення.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2021 року позов задоволено частково, поновлено позивача на посаді та стягнено на його користь середній заробіток за один рік в розмірі 80 000 грн. 64 коп.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, директор КНП «Бориспільська лікарня» подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд допустився порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що наказ про звільнення ОСОБА_1 відповідає вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що працівники кадрової служби позбавлені можливості звірити почерк поданих заяв працівниками, в той час заява підписана працівником, свідчить про його волевиявлення, а резолюція керівника підприємства наявна на заяві унеможливлювала відмову у її прийнятті.

Зауважує, що факт написання заяви про звільнення іншою особою, не може свідчити про те, що працівник не мав такого бажання, оскільки підпис на заяві здійснено ОСОБА_1 , а трудове законодавство не позбавляє можливості працівників подавати такі заяви в друкованому вигляді або ж користуватись допомогою інших осіб в їх написанні.

Вказує, що підприємство діяло в межах трудового законодавства приймаючи заяву позивача про звільнення, жодних порушень встановлено не було, обставин, які б вказували на написання заяви під примусом не було доведено, а тому підстав для задоволення позову не вбачає.

Крім того, вважає, що почеркознавча експертиза в ході розгляду справи була призначена з процесуальними порушеннями, з огляду пропозицію її здійснення під час розгляду справи по суті з ініціативи суду, що не відповідає принципу змагальності сторін.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 виступив проти задоволення апеляційної скарги.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Частково задовольняючи позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушенням чинного трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 було тимчасово прийнято на посаду молодшої медичної сестри патологоанатомічного відділення на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 з посадовим окладом згідно штатного розкладу з 20.07.2015, що підтверджується витягом з наказу від 20.07.2015 № 260-к, даними трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 6-9, 10).

Наказом Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня» №18-К від 15.01.2020 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади молодшої медичної сестри (патологоанатомічного відділення) лабораторно-діагностичного відділення з 20.01.2020, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 11,72).

Зазначена в наказі підстава звільнення: заява ОСОБА_1 (а.с.72,73).

Дослідженням заяви, на підставі якої було звільнено позивача встановлено, що вона написана на ім`я директора КНП «ББЛІЛ» О.П.Щура від санітара секційного залу патологоанатомічного відділення лабораторно-діагностичного відділення ОСОБА_1 наступного змісту: «Прошу Вас звільнити мене з посади за власним бажанням з 20.01.2020р.» (а.с.12,94).

Заява датована «20.01.2020». на заяві міститься запис: «З наказом ознайомлений» (а.с.12,94).

Дослідженням оригіналу заяви встановлено, що заява написана барвником синього кольору, підпис під заявою та під написом «З наказом ознайомлений» виконаний барвником чорного кольору.

Згідно з висновком експерта від 05 березня 2021 року, складеного за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи (а.с.113-116) рукописні написи «Директору КНП «БЛЛІЛ» О.П. Щуру санітара секційного залу патологоанатомічного відділення лабораторно-діагностичного відділення Ю.В. Головіна Заява Прошу Вас звільнити мене з посади за власним бажанням з 20.01.2020 р. 20.01.2020 З наказом ознайомлений» у заяві від імені ОСОБА_1 - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу тощо), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Місцевий суд вірно зауважив, що в заяві про звільнення, датованій 20 січня 2020 року не зазначено жодної з передбачених ст.38 КЗпП України причин для скорочення визначеного законом строку попередження - два тижні.

Суд першої інстанції зауважив, що з урахуванням положень ч.2 ст.38 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 продовжував працювати, згідно з табелем виходу на роботу, підстави для його звільнення за власним бажанням були відсутні.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вищевказаних висновків місцевого суду, при цьому посилання відповідача на те, що підписавши заяву про звільнення ОСОБА_1 самостійно виявив бажання звільнитись не відповідає встановленим обставинам справи, які свідчать про порушення трудового законодавства при прийнятті такої заяви та звільненні працівника.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, не наводить належного обґрунтування можливості винесення наказу про звільнення 15 січня 2020 року, за заявою про звільнення датованою 20 січня 2020 року.

Крім того, як вірно було зауважено судом першої інстанції, відповідач протиправно прийняв таку заяву, датовану 20 січня 2020 року, та видав наказ 15 січня 2021 року про звільнення позивача до спливу вказаної в заяві дати - 20 січня 2020 року, чим позбавив позивача права продовжити роботу після 20 січня 2020 року, що передбачено ст.38 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи встановлені обставин справи, зокрема те, що ОСОБА_1 не писав заяву про звільнення та винесення наказу 15 січня 2020 року, при тому, що заява датована 20 січня 2020 року, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що звільнення позивача відбулось з порушеннями трудового законодавства та з метою відновлення порушених прав його слід поновити на займаній посаді.

Доводів на спростування рішення суду в частині стягнення середнього заробітку апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу директора Комунального некомерційного підприємства Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Щура Олександра Павловича залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «14» грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: