ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Харків

справа № 635/876/18

провадження № 22-ц/818/538/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Каплоух Н.Б.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 серпня 2020 року, ухвалене суддею Назаренко О.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 31220,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 250000,00 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 05 вересня 2016 року близько 20 год. в районі 522 км+280 м на автошляху Київ-Харків-Довжанський на території селища Рогань Харківського району Харківської області стався наїзд автомобіля Фольксваген-Транспортер державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 на пішохода ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП її чоловік, ОСОБА_3 помер. Слідчим 06.09.2016 були внесені відповідні дані до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 286 КК України та проведене досудове розслідування у кримінальному провадження №0000941. Позивач вказує, що на підставі її заяви, слідчий долучив її до кримінального провадження як потерпілу. 27 вересня 2017 року після проведення досудового розслідування кримінальне провадження №0000941 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 184 КПК України за відсутністю складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України. Позивач зазначає, що діями ОСОБА_2 їй нанесено матеріальну та моральну шкоду. Матеріальна шкода полягає у витратах на поховання, поміни та облаштування місця поховання, встановлення пам`ятника, які були здійснені за її рахунок. Загальна сума витрат становить 31220,00 грн., які складаються з: ритуальні послуги (придбання одежі) - 4830,00 грн., поминальні обіди - 3800,00 грн+3800,00 грн.+1550,00 грн.=9150,00 грн., облаштування місця поховання -5000 грн., виготовлення пам`ятника -12240,00 грн.. Також позивач зазначає, що їй завдана моральна шкода, оскільки вона перенесла душевні потрясіння та переживання у зв`язку зі смертю чоловіка, який був люблячим, добрим, турботливим чоловіком та батьком. Крім того, вона зазнала душевних страждань, моральних переживань, які виразилися у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість їх повноцінного продовження, що є наслідком протиправної поведінки. Їй також було заподіяно психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань, характер її немайнових втрат, становить 250000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на її користь. За вказаних обставин вона звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року Харківського районного суду Харківської області від 27 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 31220 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи та не надано належну оцінку доказам.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_3 знаходячись у середньому стані алкогольного сп`яніння свідомо порушуючи ПДР, скінчив життя самогубством. Доказів які б спростували цей факт матеріали справи не містять. Крім того, в матеріалах справи знаходиться постанова слідчого про закриття кримінальної справи у зв`язку з відсутністю в діях водія складу кримінального порушення, яка ніким не оскаржена.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач заявив, що оскаржує рішення лише в частині стягнення моральної шкоди. Що стосується майнової шкоди 31220 гривень, то він повністю погоджується і в цій частині рішення не оскаржує і має намір сплатити цю суму.

З огляду на це, рішення суду в частині стягнення майнової шкоди в апеляційному порядку не переглядається.

Судовим розглядом встановлено, що 05 вересня 2016 року близько 20 години в районі 522 км + 280 м автошляху «Київ- Харків-Довжанський», на території селища Рогань, Харківського району Харківської області стався наїзд автомобіля «Фольксваген-Транспортер» р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 1992 року народження на пішохода ОСОБА_3 1967 року народження. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Із постанови старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Харківській області підполковника поліції О.В.Шоста про закриття провадження від 27 вересня 2017 року вбачається, що проведеним досудовим слідством було встановлено, що подія трапилася в темну пору діб на неосвітленій ділянці дороги, яка має уклін (спуск в напряму руху автомобіля). Пішохід ОСОБА_3 перед пригодою знаходився на проїжджій частині - в місті де заборонено знаходитись пішоходам, та був розташований спиною до травмуючого транспортного засобу. В зв`язку з обмеженою видимістю пішохода в світлі фар автомобіля «Фольксваген», водій Воробйов 1.1, був позбавлений технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 .

Висновками автотехнічних експертиз №776/17 від 18.09.2017 та №388/17 від 14.06.2017, згідно яких, в дорожній ситуації, що склалася та при встановленій об`єктивній видимості пішохода, водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода шляхом застосуванню екстреного гальмування, і тому в його діях не має невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. В діях пішохода ОСОБА_3 вбачаються невідповідності п.п. 4.4; 4.14 а), ґ) ПДР України:

п.4.4 У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху.

п.4.14 а) Пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху;

п.4.14 ґ) Пішоходам забороняється затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов?язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з ДТП, та наслідками, що настали.

Висновком комплексної судово-медичної, автотехнічної та медико- криміналістичної експертизи №528-КЕ/1133/2016 від 06.03.2017, згідно якого в момент первинного контакту транспортного засобу та пішохода, останній перебував у вертикальному положенні та був звернений до транспортного засобу переважно задньою частиною тіла. На момент смерті потерпілий знаходився в стані алкогольного сп`яніння (в крові трупа виявлено етиловий спирт в кількості 2,43%, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння для живих осіб).

Оскільки, проведеним досудовим слідством, будь-яких порушень Правил дорожнього руху України в діях водія ОСОБА_2 встановлено не було, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000941 від 06 вересня 2016 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Із копії свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 від 30.11.1990 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_3 був чоловіком ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до матеріалів справи кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000941 від 06 вересня 2016 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

Проте враховуючи вимоги ст. 1187 ЦК України, за змістом якої шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується володільцем цього джерела незалежно від наявності вини, якщо вона не доведе, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

За таких обставин, шкода, завдана позивачу повинна бути відшкодована з урахуванням вимог ст. 1193 ЦК України.

Визначаючи розмір відшкодування колегія суддів враховує, що потерпілий припустився грубої необережності, яка сприяла виникненню шкоди, він, в порушення п. 4.4. розділу 4 «Правил Дорожнього руху» здійснював перехід автодороги в невстановленому місці, в темну пору доби, не маючи на зовнішньому одязі світлоповертальних елементів, будучі в нетверезому стані.

Наявність такої грубої необережності не заперечували позивач та представник позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції. З висновками досудового слідства погодились, постанову про закриття провадження у справі не оскаржували.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач, як особа, яка керували джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, незалежно від наявності її вини.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої загибеллю її чоловіка. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача та з урахуванням особи відповідача та обставин, що він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода та грубої необережності самого пішохода.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Посилання відповідача на те, що встановлено відсутність його вини і грубу необережність потерпілого, суд першої інстанції постановлюючи рішення врахував і саме тому стягнув замість 250 000 грн. лише 50 000 грн.

Керуючись ст. ст. 371, 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 27 серпня 2020 року в оскаржуваній частині про стягнення моральної шкоди- залишити без змін.

В іншій частині рішення суду в апеляційномк порядку не переглядалось.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст судового рішення

складено 23 лютого 2021 року