Справа № 352/585/21
Провадження № 2/352/557/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого - судді Струтинського Р.Р.

з участю секретаря Кукули О.С.

представників сторін- адвокатів Марущака В.І., Капака В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в :

Позивачка 24.03.2020 р. звернулася в суд з позовом до відповідача, у якому просила визначити їй додатковий строк три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що дід відповідача по справі ОСОБА_4 16.03.2020 року в її користь склав заповіт, згідно якого належний ОСОБА_4 гараж АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, вона як спадкоємець за заповітом, звернулася до приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу Колтуна Б.М. 16.03.2021р. по спливу шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, тому нотаріус відмовив їй у прийнятті заяви про прийняття спадщини та 17.03.2021р. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Вважає, що строк, який вона пропустила для прийняття спадщини, є не значним. Їй не було відомо про відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , нотаріус не повідомляв їй про відкриття спадщини, а про смерть спадкодавця їй стало відомо після спливу шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, тому вона виходячи із принципу юридичної визначеності, пропорційності, справедливості та свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права вважає, що з поважних причин пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини. За таких обставин просила суд визначити їй додатковий строк три місяці для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач та її представник адвокат Марущак В.І. у судовому засіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі. Посили його задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Капак В.М. подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що в позивачки не існувало поважних і непереборних причин для пропуску строку для прийняття спадщини, які б були пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення цих дій. Юридична необізнаність спадкоємця про строк прийняття спадщини, та неповідомлення нотаріуса про відкриття спадкової справи не є безумовними підставами для висновку про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому також посилався на правові позиції ВС та Постанову Пленуму ВС України №7 від 30.05.2008 року.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача адвокат Капак В.М. у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав зазначених у відзиві та додатково вказав, що позивачем не залучено до участі по справі всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, що є підставою для відмови в позові. За таких обставин вважає, що заявлений до ОСОБА_2 позов є безпідставним, просив відмовити в його задоволенні.

Згідно приписів ст.ст.43-44 ЦПК України особи, які беруть участь в справі, зобов`язані добросовісно користуватися своїми процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

За таких обставин, керуючись ст.223 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача ОСОБА_5 , за наявними в ній матеріалами, враховуючи, що у суду є всі необхідні докази для вирішення спору по суті, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору, та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, допитаних судом свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 17 листопада 2006 року склав заповіт, який було засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Торос Т.А., внесений в реєстр за №Д2-1179 (а.с.51). Із заповіту вбачається, що ОСОБА_3 після його смерті, належні останньому домоволодіння разом з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,12 га в АДРЕСА_2 , та належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,55 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться в селі Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області заповів ОСОБА_6 . Належний ОСОБА_3 на праві власності легковий автомобіль марки MERCEDES-BENZ 250 D, 1994 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що зареєстрований 1-им МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ 11.10.2006 року, незавершене будівництво квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 86 кв. м.; разом з гаражем НОМЕР_3 у цокольному поверсі цього будинку, та належну на праві власності земельну ділянку площею 0,19 га, що знаходиться в селі Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, масив « Царинка », належний вклад з відсотками, що знаходиться в «Райффайзен Банк Аваль» згідно договору №2 від 25.10.2006 року заповів ОСОБА_2 . У випадку, коли ОСОБА_6 помре раніше за спадкодавця ОСОБА_3 , або не прийме спадщину, все згадане вище майно заповів ОСОБА_2

23 січня 2010 року ОСОБА_3 склав новий заповіт, який було засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Торос Т.А, внесеного в реєстр за №26 (а.с. 53 ). Із заповіту вбачається, що ОСОБА_3 після його смерті, належні останньому квартиру АДРЕСА_1 та гараж НОМЕР_2 загальною площею 21,5 кв.м., що знаходиться на території подвір`я будинку АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_7 . Належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,55 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться в селі Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області, урочище «Лази», земельну ділянку площею 0,1755 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться в селі Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області, масив « Убереж », належний йому вклад з відсотками, що знаходиться в «Райффайзен Банк Аваль» згідно договору №2 від 25.10.2006 року, та належні йому вклад з відсотками, що знаходиться у ВАТ «Кредитпромбанк»; належний йому на праві власності легковий автомобіль марки MITSUBISHI Pejero, 2006 року випуску, що зареєстрований 1-им МРВ ДАІ м. Івано-Франківськ, належну йому двохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 , та гараж № НОМЕР_4 , загальною площею 0,18 кв.м., що знаходиться в ГБК АДРЕСА_6 заповів ОСОБА_2 . Раніше складений заповіт, що був засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Торос Т.А. 17.11.2006р., №Д2-1179 17 скасував.

Крім того, 14 вересня 2016 року ОСОБА_3 склав заповіт, який було засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Ковальчук Л.Б., внесеного в реєстр за №7847 (а.с.52). Із заповіту вбачається, що ОСОБА_3 , після його смерті, квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку, що знаходиться в селі Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області, урочище «Лази», кадастровий номер 181960189 заповів ОСОБА_2 . Належний спадкодавцю гараж № НОМЕР_5 , що розташований в АДРЕСА_1 , садовий будинок АДРЕСА_7 , земельну ділянку розташовану в садовому товаристві «Діброва» с. Марківці Тисменицького району Івано-Франківської області, кадастровий номер :06:001:0036 заповів ОСОБА_8

16 березня 2020 року ОСОБА_3 склав заповіт, який було засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Угриновською Ю.М., внесеного в реєстр за №187 (а.с.102). Із заповіту вбачається, що ОСОБА_3 після його смерті, належний останньому гараж № НОМЕР_5 , що розташований в АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім того, 21 травня 2020 року ОСОБА_3 склав заповіт, який було засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Розкошинською Л.В., внесеного в реєстр за №267 (а.с.63). Із заповіту вбачається, що ОСОБА_3 після його смерті, земельну ділянку площею 0,0603 га, кадастровий номер :06:001:0036 та садовий будинок, розташований на ній, що знаходяться в селі Марківці, Тисменицького району Івано-Франківської області заповів ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.7 ), отже шестимісячний строк для прийняття спадщини є 07.03.2021 року.

З оглянутої судом копії спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу 19.09.2020 року за заявою відповідача ОСОБА_2 заведено спадкову справу, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру та витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с.55-59).

19.09.2020 р. ОСОБА_2 подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 , в якій вказав перелік спадкового майна, яке він приймає у т.ч. приміщення гаражу № НОМЕР_5 , що розташований в АДРЕСА_1 . Крім того, в заяві про прийняття спадщини від 19.09.2020 року зазначено, що інших спадкоємців за законом чи заповітом, а також пережилого з подружжя немає (а.с.44).

19.09.2020 р. мати відповідача по справі (невістка померлого) ОСОБА_8 подала до нотаріуса заяву про відмову від спадщини по заповіту посвідченого в її користь спадкодавцем ОСОБА_3 14.09.2016р. (а.с.45). Із заяви вбачається, що ОСОБА_8 від спадщини відмовилася в користь свого сина ОСОБА_2 (онука померлого).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі (55-59) від 19.09.2020 року вбачається, що заповіти від 17.11.2006 р., 14.09.2016 р., 16.03.2020 р. та від 21.05.2020 р. чинні і занесені до спадкового реєстру.

Суд також зазначає, що в матеріалах спадкової справи заведеної нотаріусом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відсутні запити нотаріуса Колтуна Б.М. до інших нотаріусів про витребування копій заповітів складених ОСОБА_3 , відсутня інформація про розшук інших спадкоємців за заповітом чи законом та про їх повідомлення про порядок і строки прийняття спадщини.

Згідно довідки Угринівської сільської ради №307, виданої 17.03.2021 р. на ім`я позивачки та довідки від 14.09.2020 р. №1285 виданої на ім`я відповідача вбачається, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 був постійним жителем села Угринів Івано-Франківської області та проживав в АДРЕСА_1 . На час смерті проживав один.

Як вбачається із долученої до матеріалів справи скрін переписки між позивачкою та відповідачем, останній 15.03.2021 р. повідомив позивачку про те, що їй слід звернутися до нотаріуса ОСОБА_10 та вказав його номер телефону (а.с.118).

Із матеріалів спадкової справи також вбачається, що позивачка до нотаріальної контори звернулася 16 березня 2021 року, а спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , присікальний строк для подачі заяви про прийняття спадщини сплив 07.03.2021 року.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.03.2021р. приватний нотаріус Тисменицького районного нотаріального округу Колтун Б.М. відмовив позивачці у прийнятті заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропущеним строком для прийняття спадщини (а.с.103).

Допитана в судовому засіданні свідок зі сторони позивачки ОСОБА_11 повідомила суду про те, що особисто знала спадкодавця і тісно з ним спілкувалася, так як проживали в одному будинку в АДРЕСА_1 . Зазначила, що ОСОБА_3 їй неодноразово жалівся на свого онука ОСОБА_2 , що він не приходить до нього і не допомагає. Вказала, що після 08.03.2021 року вона разом із позивачкою та ОСОБА_12 гуляли в дворі і побачили відповідача по справі, який йшов з будинку. Оскільки ОСОБА_11 було відомо про те, що ОСОБА_3 помер тому вона це сказала присутнім, на що вони дуже здивувалися так як їм не було відомо, що ОСОБА_3 помер. Також, на запитання представника відповідача, свідок повідомила, що особисто не була на похороні ОСОБА_3 , так як їй невідомо де його хоронили.

Свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що вона, свідок ОСОБА_13 та позивачка є сусідами, так як проживають в одному будинку в АДРЕСА_1 . Після 08.03.2021 року, однак точної дати не пам`ятає, вона разом з ОСОБА_11 та позивачкою гуляли в дворі будинку у АДРЕСА_1 . Вони побачили ОСОБА_2 , тоді ОСОБА_11 їм повідомила, що відповідач вже проживає в квартирі свого діда, так як ОСОБА_3 помер. Вона та позивачка по справі цій інформації здивувалися, тому що їм не було відомо про смерть ОСОБА_3 . Також, свідок повідомила, що вона не дуже тісно спілкувалася із померлим і не була на похороні ОСОБА_3 .

Одночасно суд констатує, що на час розгляду даного позову судом, відповідачем не оспорено, в порядку визначеному законом заповіт, складений спадкодавцем ОСОБА_3 16 березня 2020 року в користь ОСОБА_1 , даний заповіт є чинний, і не скасований.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Частиною першою ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1223 ЦК України (ч.2,3) передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України та право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Частиною першою ст.1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до приписів ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина перша ст. 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1272 ч.3 ЦК України встановлено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частинами 1, 5-6 ст. 1273 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч.ч. 2, 5 ст. 1274 ЦК України).

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частина перша статті 1297 ЦК передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Крім того, статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (постанова ВС від 06.06.2021 у справі №939/2207/19).

Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17,Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц.

Отже судом встановлено, що ОСОБА_3 16 березня 2020 року склав в користь позивачки заповіт на конкретне індивідуально визначене майно - приміщення гаражу № НОМЕР_5 , що розташований в АДРЕСА_1 .

В силу вимог ст.1254 ЦК України попередні заповіти складені спадкодавцем на дане майно є скасованими.

Зважаючи на те, що ОСОБА_8 також 19.09.2020р. подала до нотконтори заяву про відмову від спадщини (яке в т.ч. стосується приміщення гаражу № НОМЕР_5 , що розташований в АДРЕСА_1 ), тому рішення суду по даній справі не може та не впливає на права чи охоронювані законом інтереси ОСОБА_8 .

Крім того, оскільки заповітом 21.05.2020р. складеним в користь ОСОБА_9 також на індивідуально визначене майно, тому рішення суду по даній справі не може та не впливає на права чи охоронювані законом інтереси ОСОБА_9 .

Аналогічно, заповіт від 23.01.2010р. складений в користь ОСОБА_7 також на індивідуально визначене майно, тому рішення суду по даній справі не може та не впливає на права чи охоронювані законом інтереси ОСОБА_7 .

Оскільки позивачка звернулася з позовом про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в порядку за заповітом на індивідуально визначене майно (стосується приміщення гаражу № НОМЕР_5 , що розташований в АДРЕСА_1 ), тому рішення суду впливає на права відповідача ОСОБА_2 , як спадкоємця за законом та заповітом, адже від вирішення даного спору по суті залежитиме те, чи останній успадковуватиме спадкове майно (приміщення гаражу) в порядку спадкування за законом за правилом представлення та/або за заповітом (заповітами) посвідченим в його користь.

За таких обставин, суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що позивач неправильно визначила відповідача по справі, так як не залучила до розгляду справи співвідповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , тому що рішення суду по даному спору не впливає на їхні права чи охоронювані законом інтересу. Від вирішення даного спору в останніх не можуть виникнуть права на майно охоплене заповітом складеним 16.03.2020 року в користь позивачки.

Таким чином суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 є належним відповідачем по даній справі.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі (ч.2 ст.63 Закону).

Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту.

Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус або особи, уповноважені на вчинення нотаріальних дій роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Таким чином, закон прямо зобов`язує нотаріуса або особи, уповноважені на вчинення нотаріальних дій, до обов`язку здійснити дії щодо сповіщення спадкоємців про відкриття спадщини, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

У постанові Верховного Суду України від 06.09.2017р. у справі №6-496цс17 заначено про те, що при вирішенні питання поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини суди мають дослідити, чи перевіряв нотаріус при заведенні спадкової справи за даними Спадкового реєстру наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту та відповідно чи вчиняв дії на повідомлення позивача про відкриття спадщини, чи здійснював виклик позивача як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це в пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.

Проте, в досліджених судом матеріалах спадкової справи відсутні докази того, що приватний нотаріус Тисменицького районного нотаріального округу Колтун Б.М. на протязі майже шести місяців після заведення 19.09.2020 року спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_3 вживав, передбачені законом заходи щодо розшуку спадкоємців за заповітами та отримував від інших нотаріусів копії цих заповітів, які вказані в Інформаційній довідці від 19 вересня 2020 року, задля непорушення прав позивачки та інших спадкоємців. Також нотаріусом за місцем відкриття спадщини не вживалися передбачені законом заходи, які б не допустили пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини.

В матеріалах спадкової справи відсутня інформація, що роз`яснення позивачці її права подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття, відсутня інформація про публікацію оголошення в пресі про відкриття спадкової справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а також запити до органів місцевого самоврядування чи міграційної служби щодо розшуку спадкоємця ОСОБА_1 , що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця.

Суд враховує також і поведінку самого відповідача, адже йому при поданні заяви про прийняття спадщини 19.09.2020 року (а.с. 44) і заведення спадкової справи та перевірки інформації в Спадковому реєстрі було відомо про існування інших заповітів, складених спадкодавцем в користь інших осіб та наявність інших спадкоємців за посвідченими ОСОБА_3 заповітами, однак в заяві про прийняття спадщини від 19.09.2020 року відповідач вказує, що інших спадкоємців немає.

Крім того, суд враховує правової позиції Верховного Суду України по справі №6-496цс17 від 06.09.2017р., та Верховного Суду по справі № 61-11600св19 від 07 серпня 2019 року, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17-ц (провадження № 61-49121св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 209/1795/18 (провадження № 61-14842св19), від 21 листопада 2019 року у справі № 626/2055/18 (провадження № 61-17906св19), від 26 березня 2020 року у справа № 517/82/19 (провадження № 61-1340св20), щодо факту свободи заповіту, як фундаментального принципу спадкового права та дотримання принципу пропорційності між застосованим заходом і переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, вирішуючи даний спір, суд бере до уваги те, що спадщина після смерті спадкодавця відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , присікальний строк для подачі заяви - 07 березня 2021 року. Заява про те, що позивачка претендує на спадкове майно подана в нотконтору 15.03.2021р., позов до суду подано 23.03.202021 року, отже строк, який позивачка пропустила для подання заяви про прийняття спадщини є незначним.

При цьому, суд враховує принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Адже, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

До аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд в Постанові від 17 жовтня 2018 року по справі №681/203/17-ц, провадження №61-266164 св18, які судами слід було застосувати при розгляді даного спору.

Крім того, суд виходить із того, що із набранням чинності 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального Кодексу України було оновлено перелік основних засад (принципів) цивільного судочинства, в якому особливе місце посів основоположний принцип верховенства права. Принцип верховенства права неодноразово був розтлумачений Європейським судом з прав людини в контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які є джерелом права (стаття 3 ЦПК України). Тому при вирішенні справи не варто дотримуватися виключно рамок формальної законності як суворої відповідності букві закону, а слід тлумачити закон та вирішувати конкретну справу з точки зору сутнісних вимог верховенства права, таких як правова визначеність, пропорційність, пріоритетність прав людини, тощо.

Учасники відповідних правовідносин повинні мати можливість завбачати наслідки вчинення ними дій і бути впевненими своїх правомірних очікуваннях стосовно того, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізовано у повному обсязі.

На думку суду, задоволення вимог позивачки про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після спливу встановленого законом для вчинення цієї дії шестимісячного строку в ситуації, коли нею присікальний строк для подання такої зави пропущений всього на кілька днів, відповідає останній волі спадкодавця та факту свободи заповіту, як фундаментального принципу спадкового права, і це не порушує закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність.

За таких обставин суд приходить до переконання, що заявлений ОСОБА_1 позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 1235, 1269, 1270, 1272, 1296, 1297 ЦК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю три місяці з часу набрання судовим рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Повне рішення складено 17.12.2021 р.

Суддя Руслан СТРУТИНСЬКИЙ