Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 646/7134/19

провадження № 61-8727св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лиска Павло Олександрович, на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року у складі судді Теслікової І. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області).

Скаргу обґрунтовувано тим, що на виконанні у МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області перебуває виконавче провадження № 59303232 з виконання виконавчого листа від 23 грудня 2016 року № 646/5652/16-ц, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/3 частини від суми усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 травня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Унаслідок існування усної домовленості між ним та стягувачем про сплату аліментів добровільно (без застосування заходів примусового виконання) шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок, йому не було відомо про відкриття виконавчого провадження № 59303232, за яким він є боржником.

Постанову про відкриття виконавчого провадження він не отримував та грошові кошти сплачував добровільно, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати аліментів відповідно до виконавчого провадження № 59303232.

Постановою державного виконавця від 10 липня 2019 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику, у межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів у загальному розмірі 31 600,50 грн.

ОСОБА_1 сплачує аліменти відповідно до виконавчого листа, станом на момент подання скарги у цій справі має переплату.

З огляду на наведені обставини та керуючись положеннями Закону України «Про виконавче провадження» заявник вважає, що в межах виконавчого провадження № 59303232 наявні законні підстави для зняття арешту, накладеного на його майно постановою державного виконавця від 10 липня 2019 року.

Зазначає, що звернувся до державного виконавця з письмовим зверненням про скасування постанови про арешт майна, однак йому було відмовлено.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області Харченка Д. О. щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановою про арешт майна боржника від 10 липня 2019 року у ВП № 59303232;

- зобов`язати державного виконавця МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області Харченка Д. О. або іншу посадову особу зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , накладений постановою про арешт майна боржника від 10 липня 2019 року у ВП №59303232,

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 3 600,00 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року, скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що суду не було надано доказів того, що виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Звертаючись до державного виконавця із заявою про скасування арешту, заявник надав недостовірну інформацію щодо звернення стягнення на його заробітну плату в ТОВ «ТММ-Енергобуд менеджмент», оскільки ОСОБА_2 звільнився з роботи 12 вересня 2019 року, тоді як із заявою він звернувся 24 вересня 2019 року. Посилання заявника на те, що у нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів не є самостійною підставою для зняття арешту з майна. Відомостей про те, що боржник на даний час є працевлаштованим, матеріали скарги не містять.

З огляду на викладене суди вважали, що підстави для зняття виконавцем арешту з майна (коштів) боржника, визначені у частинах четвертій, п`ятій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

06 червня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лиска П. О., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що з огляду на положення Закону України «Про виконавче провадження» в межах виконавчого провадження ВП № 59303232 наявні законні підстави для зняття арешту, накладеного на майно боржника постановою державного виконавця від 10 липня 2019 року. Підставами для зняття арешту є: відсутність необхідності забезпечення виконання аліментного зобов`язання у зв`язку з належною поведінкою боржника, повне погашення суми заборгованості, в межах якої накладено арешт, порушення права власності боржника та інших осіб (дружини боржника), можливість виконання рішення в інший спосіб.

На переконання заявника, зазначене вище вказує, що накладений арешт в межах виконавчого провадження ВП №59303232 є таким, що не відповідає принципу пропорційності та справедливої рівноваги між застосованим заходом примусового виконання та обмеженням права власності.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лиска П. О., на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року залишено без руху для зазначення поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження, надання доказів поважності пропуску цього строку, зазначення в касаційній скарзі дати ознайомлення в Єдиному державному реєстрі судових рішень з постановою суду апеляційної інстанції та зазначення в касаційній скарзі обов`язкових підстав касаційного оскарження.

У липні 2020 року заявником у встановлений судом строк зазначені недоліки касаційної скарги усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2020 року поновлено ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лиска П. О., строк на касаційне оскарження ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із Червонозаводського районного суду м. Харкова цивільну справу № 646/7134/19.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у жовтні 2020 року, державний виконавець МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області Харченко Д. О. заперечував проти доводів ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лиска П. О.

Фактичні обставини, встановлені судами

На виконанні у МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області перебуває виконавче провадження № 59303232 з виконання виконавчого листа від 23 грудня 2016 року № 646/5652/16-ц, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/3 частини від суми усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 травня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

10 липня 2019 року державним виконавцем МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області Харченком Д. М. у виконавчому проваджені № 59303232 винесено постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, штрафів у розмірі 31 600,50 грн.

Також, 10 липня 2019 року державним виконавцем МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області Харченком Д. М. у виконавчому проваджені № 59303232 винесено постанови про накладання штрафу на боржника, про встановлення обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю та іншими пристроями, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

У вказаних постановах зазначено розмір заборгованості божника 31 600,50 грн.

Аналогічна інформація щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів зазначена у розрахунку державного виконавця, яка складена за період з 16 травня 2016 року до 01 липня 2019 року.

Постановами державного виконавця МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області Харченка Д. М. від 17 липня 2019 року скасовано встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю та іншими пристроями, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України із посиланням на те, що заборгованість за сплати аліментів погашена в повному обсязі.

Постановою державного виконавця від 17 липня 2019 року скасовано заходи примусового виконання, застосовані при примусовому виконанні виконавчого листа Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року № 646/5652/16-ц та виключено відомості про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.

Постановою державного виконавця МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області від 06 вересня 2019 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за вищевказаним виконавчим листом заборгованість зі сплати аліментів станом на 10 жовтня 2019 року відсутня.

24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця із заявою про скасування постанови про арешт майна боржника від 10 липня 2019 року.

Листом в.о. начальника МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області від 01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту з майна, у зв`язку з неможливістю повністю забезпечити виконання рішення суду в інший спосіб.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарг) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанова Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області, ОСОБА_1 посилався на відсутність заборгованості зі сплати аліментів і вказував на наявність підстав для зняття арешту з належного йому майна.

Частиною другою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до статті 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника для забезпечення реального виконання рішення суду.

Суд встановив, що на момент звернення до суду з указаною скаргою у боржника відсутня заборгованість зі сплати аліментів перед стягувачем, що підтверджується відповідним розрахунком, складеним державним виконавцем станом на 10 жовтня 2019 року.

Разом з цим ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що подальше виконання рішення суду може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Так, суди встановили, що звертаючись до державного виконавця із заявою про скасування арешту, ОСОБА_1 надав недостовірну інформацію щодо звернення стягнення на його заробітну плату в ТОВ «ТММ-Енергобуд менеджмент», оскільки згідно з листом директора ТОВ «ТММ-Енергобуд менеджмент» ОСОБА_1 звільнився 12 вересня 2019 року, тоді як із заявою він звернувся 24 вересня 2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що боржник не отримує жодних доходів (заробітної плати тощо), не має рахунків в банківських установах, доказів наявності в нього щомісячного доходу, грошових коштів, достатніх для виконання рішення суду про сплату аліментів, ні державному виконавцеві, ні суду він не надав. Відомостей про те, що боржник на даний час є працевлаштованим, матеріали скарги також не містять.

Таким чином, відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження можливості забезпечити виконання судового рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, спростовує доводи ОСОБА_1 про наявність визначених законодавством України підстав для зняття виконавцем арешту з усього його майна.

Скаржником не доведено належними та допустимими доказами підстави для зняття арешту, накладеного постановою від 10 липня 2019 року, визначених у вичерпному переліку частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, суди попередніх інстанцій правильно констатували, що незняття державним виконавцем МР ВДВС по Харківському району та місту Люботину ГТУЮ у Харківській області Харченком Д. О. арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного постановою про арешт майна боржника від 10 липня 2019 року у ВП № 59303232, не свідчить про порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому суди звернули увагу на те, що виконавчий лист надійшов до виконавчої служби вже із наявною заборгованістю, що дає підстави вважати про можливість виникнення заборгованості в майбутньому.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, зокрема, відсутність іншого способу забезпечення виконання рішення суду про стягнення періодичних платежів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Подібні висновки щодо застосування положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 336/61690/17 (провадження

№ 61-29992св18), від 22 квітня 2021 року у справі № 742/819/20 (провадження № 61-565св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 577/4889/19 (провадження № 61-5670св20).

Посилання заявника на те, що у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, не є самостійною підставою для зняття арешту з майна, про що обґрунтовано зазначили суди попередніх інстанцій.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 490/6309/16 (провадження № 61-473св21) зроблено правовий висновок про те, що за змістом пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

Виходячи з принципу та презумпції обов`язковості для виконання судових рішень, що набрали законної сили (частина перша статті 18 ЦПК України), саме на боржнику лежить тягар доведеності того, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Сама по собі сплата певний період заявником аліментів після того, як він допустив наявність заборгованості, не свідчить про те, що виконання рішення є забезпеченим в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника у розумінні пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги про те, що накладений арешт в межах виконавчого провадження ВП №59303232 є таким, що не відповідає принципу пропорційності та справедливої рівноваги між застосованим заходом примусового виконання та обмеженням права власності, є необґрунтованими, оскільки арешт накладено на майно боржника в межах певної суми заборгованості - в межах суми звернення стягнення, враховуючи виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, штрафи, що разом становить 31 600,50 грн.

Таким чином, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі надавати оцінку чи переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року). Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанова Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Лиска Павло Олександрович, залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець