Справа № 658/2656/20
(провадження №2/658/123/21)
09 лютого 2021 року м.Каховка
Каховський міськрайонний суд Херсонської області
в складі головуючого судді Рахімової О.В.,
за участю секретаря судового засідання Сурікової А.Є.,
у відкритому судовому засіданні розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності,
Позивач звернувся до Каховського міськрайонного суду Херсонської області з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з 12.05.1973 року. Рішенням Каховського районного суду від 03.11.1986 року шлюб між сторонами розірвано. 26.04.1991 року у Кіровському райЗАГСі Калузької області зареєстровано розірвання вказаного шлюбу. Тим же рішенням Каховського районного суду від 03.11.1986 року, вирішено питання стосовно поділу спільно набутого майна подружжя. Вирішено, що позивачу належить на праві особистої власності 54/100, а відповідачу 46/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на належну частину ( 54/100) позивачу нерухомого майна зареєстровано Каховським БТІ 22.07.2008 року. Позивач зазначає, що 03.03.1987 року, він придбав у відповідача належні їй 46/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Каховської районної державної нотаріальної контори. Право власності на вказану частину будинку зареєстровано на ім.»я позивача у Каховському БТІ. Тобто, ОСОБА_1 належить 1/1 частка житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, оскільки розірвання шлюбу відбулось, відповідно до рішення суду від 03.11.1986 року, проте реєстрація розлучення в Кіровському райЗАГСі Калузької області відбулась тільки 26.04.1991 року, а 46/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана позивачем у відповідача 03.03.1987 року, то зазначена обставина, з урахуванням положень ст. 44 КпШС України в редакції 1969 року, є перешкодою у відчуженніі через нотаріальну контору, вказаного будинку в цілому, оскільки вважається, що спірні 46/100 частин житлового будинку позивач набув, перебуваючи в шлюбних відносинах. Тому просить усунути перешкоди у розпорядженні власності та визнати за позивачем право особистої власності на належне йому майно.
Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 03.09.2020 року провадження по справі відкрито та призначено до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату та місце слухання справи належним чином сповіщена, про причини неявки суд не повідомлено. Відзив на адресу суду не надходив.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Судом встановлено, що рішенням Каховського районного суду від 03.11.1986 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано та визнано право власності за ОСОБА_1 на 54/100 частини, а за ОСОБА_2 на 46/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.4-6).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.03.1987 року, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 46/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 10-11).
Згідно до державного акту на право приватної власності на землю, земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 ( а.с.14).
Згідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію власності, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності ОСОБА_1 , розмір частки 1/1 ( а.с.12).
Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 24.07.2020 року: 12.05.1973 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , актовий запис № 06. Відомості про розірвання шлюбу: орган, що склав запис: Кіровський райЗАГС Калузької області, 26.04.1991 року, актовий запис № 67 ( а.с.8-9).
Згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Комунальним підприємством « Каховське БТІ» Херсонської області, житловий будинок, садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на підставі витягу з рішення Каховського районного суду від 03.11.1986 року на праві спільної часткової власності у розмірі 54/100 ( а.с.7).
Враховуючи те, що спірні житловий будинок та земельні ділянки були отримані до 01 січня 2004 року, суд вважає необхідним застосувати до даних правовідносин норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, закону України від 07.02.1991 №697-ХІІ «Про власність», Кодексу про шлюб та сім*ю від 20.06.1969 № 2006-VII.
За змістом ст. 86, 128 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно зі ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Відповідно ст.22 КпШС, діючого на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном.
Статтею 28 КпШС визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (чинного на час набуття прав на спірний будинок та земельні ділянки) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Частиною другою вказаної статті визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.
Аналогічні положення містяться в ЦК України та СК України.
Так, згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З урахуванням зазначених вище норм законодавства та встановлених обставин справи, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. .22, 28 КпШС УРСР, ст.120 ЗК України, ст. 86, 112, 128 ЦК УРСР, ст.81, 206, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності задовольнити
Усунути перешкоди у розпорядженні власністю та визнати, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві особистої приватної власності належить набутий під час шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 46/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, що придбані на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1987 року, посвідченого державним нотаріусом Каховської районної нотаріальної контори реєстр № 444 та зареєстрованого Каховським БТІ під р/н № 1/1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя О. В. Рахімова