Постанова
Іменем України

08 грудня 2021 року
м. Київ

справа № 375/282/20

провадження № 61-14522св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Луспеника Д. Д.
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року у складі судді Тітова М. Б. та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Пікуль А. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24 травня 2018 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 15 липня 2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 415 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.

Відповідно до вказаного вироку солдат ОСОБА_3 призваний Сумським міським військовим комісаріатом на строкову військову службу та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 275 від 05 грудня 2017 року призначений на посаду стрільця 3-го відділення охорони та оборони 1-го взводу охорони та оборони 1-ї роти охорони та оборони батальйону охорони та забезпечення військової частини НОМЕР_1 , дислокованої поблизу села Ольшаниця Рокитнянського району, Київської області.

Зазначала, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 694 від 29 грудня 2017 року за солдатом ОСОБА_3 , після проходження ним програми стажування водіїв, була закріплена транспортна машина марки КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 .

Надалі відповідно до наказу командира військової частини № НОМЕР_3 від 22 січня 2018 року солдат ОСОБА_3 після проходження маршів був допущений до керування зазначеним транспортним засобом.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 286 від 07 травня 2018 року з метою покращення умов зберігання інженерних боєприпасів для виконання робіт з переміщення та переукладання інженерних боєприпасів зі сховища № 68 до сховища № 90 на технічній території № 1 складу інженерних боєприпасів військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу села Ольшаниця Рокитнянського району Київської області, була призначена команда в складі 9 військовослужбовців, до якої, у тому числі, входив військовослужбовець строкової служби цієї самої військової частини солдат ОСОБА_2 , а також виділена транспортна машина марки КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 , водієм якої був солдат ОСОБА_3

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем строкової служби військової частини НОМЕР_1 , близько 11 години 20 хвилин 24 травня 2018 року виконував обов`язки водія, керував технічно справною транспортною машиною марки КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 та рухався заднім ходом в сховище № 90 складу інженерних боєприпасів військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу села Ольшаниця Рокитнянського району Київської області, внаслідок чого військовослужбовець строкової служби цієї самої військової частини солдат ОСОБА_2 , який перебував в кузові даного автомобіля, був затиснутий між верхнім металевим перекриттям в`їзного отвору сховища та елементами зазначеного автомобіля, отримавши при цьому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його загибель.

ОСОБА_3 перебував у службових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , яка є юридичною особою. Шкода була завдана ОСОБА_3 під час виконання ним службових обов`язків, зумовлених посадовими інструкціями.

Джерелом підвищеної небезпеки є транспортний засіб КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 , який відповідно до реєстраційних даних технічного талону транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 11 червня 2015 року належить військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку із цим, суб`єктом відповідальності за спричинену шкоду є військова частина НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки автомобіля КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 , і з якою знаходився в службових відносинах солдат ОСОБА_3 .

Посилалася на те, що їй внаслідок кримінального правопорушення була спричинена матеріальна шкода в розмірі 111 860 грн та моральна шкода в розмірі 500 000 грн, яка полягає в тому, що вона з чоловіком втратили сина, а її менший малолітній син ОСОБА_4 втратив брата, який був прикладом та взірцем для нього.

Через втрату сина, який проходив державну службу особливого характеру, виконуючи конституційний обов`язок перед Вітчизною, вона зазнала глибоких страждань, що стало травмою на все життя. Ця втрата не може бути відновлена, є безповоротною, а обсяг та тривалість душевних страждань безкінечним.

Вказувала, що маючи статус потерпілої у кримінальному провадженні, вона неодноразово відвідувала слідчі органи, суди, брала участь у процесуальних діях, була присутньою в судових засіданнях, що стало важким непосильним тягарем для неї та для її душевного та психологічного стану.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 111 860 грн та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 300 000 (триста тисяч) гривень за заподіяну моральну шкоду.
У задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Районний суд зазначив, що суб`єктом відповідальності за спричинену позивачці шкоду є військова частина НОМЕР_1 , яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки автомобіля КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 , з якою знаходився в службових відносинах солдат ОСОБА_3 .

Рішення районного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди не підлягають відшкодуванню. Суд керувався положеннями частини першої статті 1201 ЦК України, якою визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Також районний суд посилався на статтю 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», у якому визначено, що поховання померлого комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку із цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Щодо відшкодування моральної шкоди районний суд врахував, що на користь ОСОБА_1 державою Україна у зв`язку із загибеллю під час виконання обов`язків військової служби було виплачено допомогу в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму. Отже, з урахуванням засад розумності та справедливості районний суд вважав, що з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 300 000 гривень за заподіяну моральну шкоду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що витрати понесені позивачем на проведення похоронного, поминального обіду не відносяться до витрат на поховання померлого, оскільки такі заходи проведені після поміщення труни з тілом померлого у могилу, відтак, вимоги про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Оскільки витрати на облаштування місця поховання, а саме на виготовлення та установку надгробного пам`ятника, які позивач оцінила у розмірі 75 700 грн не підтверджені документально, отже, суд першої інстанції правильно вважав, що вони також не підлягають відшкодуванню.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до вимог статті 1167 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачу у розмірі 300 000 грн, визначивши розмір грошової компенсації з урахуванням вимог розумності і справедливості, що узгоджується з характером та обсягом моральних страждань позивача, у зв`язку із загибеллю її сина ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга Військової частини НОМЕР_1 мотивована тим, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій та бездіяльності особовим складом Збройних Сил України при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління, тому військова частина не може бути належним відповідачем у справі.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 740/4061/17 (провадження № 3840св19), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення не підлягають скасуванню, отже, касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 є суб`єктом відповідальності за спричинену шкоду, оскільки є власником джерела підвищеної небезпеки, з якою знаходився у службових відносинах солдат ОСОБА_3 .

Вважає посилання заявника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 740/4061/17 помилковими, оскільки у зазначеній справі інша суть спору, яка регулюється іншими нормами матеріального права.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2021 року Військова частина НОМЕР_1 подала відповідь на відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу. При цьому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що суб`єктом відповідальності за спричинену позивачці шкоду є Військова частини НОМЕР_1 , яка є власником джерела підвищеної небезпеки.
Вважає, що обов`язок держави відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій та бездіяльності особовим складом Збройних Сил України при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління, а Військова частина НОМЕР_1 тільки перебуває у його підпорядкуванні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У серпні 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

24 травня 2018 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув син позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 15 липня 2019 року, який набрав законної сили 15 серпня 2019 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 415 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

Даним вироком встановлено, що 25 жовтня 2017 року солдат ОСОБА_3 призваний Сумським міським військовим комісаріатом на строкову військову службу та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 247 від 05 грудня 2017 року призначений на посаду стрільця 3-го відділення охорони та оборони 1-го взводу охорони та оборони 1-ї роти охорони та оборони батальйону охорони та забезпечення військової частини НОМЕР_1 , дислокованої поблизу АДРЕСА_1 . Під час проходження військової служби відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 694 від 29 грудня 2017 року за солдатом ОСОБА_3 , після проходження ним програми стажування водіїв, була закріплена транспортна машина марки КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_5 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 286 від 07 травня 2018 року з метою покращення умов зберігання інженерних боєприпасів для виконання робіт з переміщення та переукладання інженерних боєприпасів зі сховища № 68 до сховища № 90 на технічній території № 1 складу інженерних боєприпасів військової частини розташованого поблизу с. Ольшаниця Рокитнянського району Київської області була призначена команда в складі 9 військовослужбовців, до якої, у тому числі, входив і військовослужбовець строкової служби цієї самої військової частини солдат ОСОБА_2 , а також була виділена транспортна машина марки КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_5 , водієм якої був солдат ОСОБА_3

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем строкової служби військової частини НОМЕР_1 , близько 11.20 год 24 травня 2018 року, виконуючи обов`язки водія, керуючи технічно-справною транспортною машиною марки КАМАЗ-4301, військовий номер НОМЕР_5 , та рухаючись заднім ходом у сховище № 90 складу інженерних боєприпасів військової частини НОМЕР_1 , розташованого поблизу АДРЕСА_1 , не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, в порушення правил водіння транспортної машини, а саме вимог пунктів 1.5. 2.3 д), 10.1, 10.9, 21.6, 21.9, 21.10, 21.11 а) Правил, не діяв у визначений ними спосіб, проявив неуважність та безпечність, не переконався перед початком руху у створенні умов для безпечного перевезення пасажирів, допустив перевезення пасажирів поза кабіною автомобіля, не обладнаного для їх перевезення, внаслідок чого військовослужбовець строкової служби цієї ж військової частини солдат ОСОБА_2 , який перебував в кузові даного автомобіля, був затиснутий між верхнім металевим перекриттям в`їзного отвору сховища та елементами зазначеного автомобіля, отримавши при цьому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили загибель потерпілого ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою, ідентифікаційний код 07944268, місцезнаходження: с. Ольшаниця, Рокитнянський район, Київська область, види діяльності за КВЕД О 84.22 діяльність у сфері оборони. Транспортний засіб КАМАЗ-43101, військовий номер НОМЕР_2 на підставі технічного талону серії КВ №020990 від 11 червня 2015 року належить військовій частині НОМЕР_1 . Шкода, завдана ОСОБА_3 , який перебував у службових відносинах з Військовою частиною НОМЕР_1 , під час виконання ним службових обов`язків, зумовлених посадовими інструкціями.

Статтею 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» визначено, що за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України.

З огляду на зазначене висновки судів попередніх інстанцій про те, що суб`єктом відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, яке є власністю військової частини, відповідно до положень частини другої статті 1187 ЦК України є саме військова частина, а не Міністерство оборони України, є правильними.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18).

Отже, Військова частина НОМЕР_1 , як власник автомобіля КАМАЗ- 43101, військовий номер НОМЕР_2 , несе відповідальність за завдану ОСОБА_1 шкоду внаслідок смерті сина ОСОБА_2 , та є належним відповідачем у справі.

Доводи заявника на необхідність покладення обов`язку з відшкодування шкоди на Міністерство оборони України та, відповідно, посилання на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 740/4061/17 (провадження № 3840св19), колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначеній справі інші, відмінні від цієї справи, фактичні обставини. Зокрема, у справі № 740/4061/17 солдат був травмований під час виконання завдання на території військової частини внаслідок недотримання найманим працівником військової частини правил безпеки при проведенні робіт, тоді як у справі, що є предметом касаційного перегляду, смерть солдата ОСОБА_2 настала внаслідок шкоди, завданої джерелом підвищенної небезпеки. З огляду на зазначене, у справі № 740/4061/17 спірні правовідносини не регулюються положеннями статей 1172, 1187 ЦК України, тому відповідні правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню у цій справі.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередньої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачеві 300 000 грн моральної шкоди, завданої в результаті смерті сина, оскільки очевидним є те, що вона та її сім`я внаслідок втрати ОСОБА_2 зазнали глибоких емоціних, психологічних та душевних страждань.
При цьому, визначаючи суму морального відшкодування, районним судом правильно враховано отримання позивачем від держави Україна допомоги в розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, отже, задоволення позову в цій частині відповідає засадам розумності та справедливості.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що «Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Встановивши, що ОСОБА_1 довела наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 300 000 грн.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, на користь заявника немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк