Справа № 323/3121/21
Провадження № 2-о/323/98/21
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

17.12.2021 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області в складі головуючої судді Фісун Н.В., за участю секретаря Мірошниченко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою

ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Пономаренка Олександра Олександровича, заінтересована особа: виконавчий комітет Оріхівської міської ради Запорізької області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Заявник звернулася до суду із заявою, в якій вказує, що квартира АДРЕСА_1 , згідно ордеру №20 від 22.02.1990 року була надана в користування ОСОБА_2 . 07.08.1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, після чого остання вселилася до вищевказаної квартири, хоча зареєстрована була в ній лише з 04.02.1997 року

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

За весь час з моменту отримання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 і по сьогоднішній день вона не була приватизованою.

З моменту вселення в квартиру АДРЕСА_1 та по сьогоднішній день ОСОБА_1 продовжує проживати в цій квартирі.

За період проживання ОСОБА_1 в списках громадян України на приватизацію житла та використання житлових чеків не була зареєстрована.

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Виконавчого комітету Оріхівської міської ради із заявою про оформлення передачі у приватну власність в порядку безоплатної приватизації житла квартиру АДРЕСА_1 .

На дану заяву ОСОБА_1 отримала відмову, оформлену в листі від 20.09.2021 року та мотивовану тим, що у виконавчого комітету Оріхівської міської ради відсутнє підтвердження факту правомірного користування заявницею квартирою АДРЕСА_1 . Адже ордер від 22.02.1990 року №20 було видано лише на ОСОБА_2 . Договір найму на ім`я ОСОБА_1 не укладався. В зв`язку із цим, їй запропоновано звернутися до суду із заявою про встановлення факту вселення у квартиру та фактичного проживання у квартирі протягом тривалого часу на правових підставах.

Тому заявник просить встановити факт правомірності вселення та користування ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) житловим приміщенням (квартирою) під АДРЕСА_1 .

У судове засідання представник заявниці ОСОБА_3 не з?явився. До суду надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, на задоволенні заяви наполягає.

У судове засідання, представник виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області не з`явився, надав заяву, в якій просить справу розглядати без їх участі, проти задоволення заяви не заперечують.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами прийшов до наступного.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За правилами ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

У ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

З досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_2 є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 , на підставі ордера №20 від 22 лютого 1990 року.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 09.12.2021 року.

З 1992 року ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 07.08.1992 року.

Згідно витягу Реєстру територіальної громади Оріхівської міської ОТГ з 04.02.1997 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, судом встановлено, що 07.08.1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, після чого остання вселилася до вищевказаної квартири, хоча зареєстрована була в ній лише з 04.02.1997 року. Заявник по теперішній час проживає в вище зазначеній квартирі, добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується майном, утримує квартиру, робить поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, тобто несе всі обов`язки які передбачені договором найму житлового приміщення по утриманню житлового приміщення.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 не приватизована, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 291028289 від 17.12.2021 року.

За період проживання ОСОБА_1 в списках громадян України на приватизацію житла та використання житлових чеків не була зареєстрована, що підтверджується довідкою від 12.07.2021 року №70.

Заявник бажає здійснити приватизацію вище зазначеної квартири відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», однак не може реалізувати своє право, оскільки в неї відсутній ордер на квартиру.

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Виконавчого комітету Оріхівської міської ради із заявою про оформлення передачі у приватну власність в порядку безоплатної приватизації житла квартиру АДРЕСА_1 .

На дану заяву ОСОБА_1 отримала відмову, оформлену в листі від 20.09.2021 року та мотивовану тим, що у виконавчого комітету Оріхівської міської ради відсутнє підтвердження факту правомірного користування заявницею квартирою АДРЕСА_1 . Адже ордер від 22.02.1990 року №20 було видано лише на ОСОБА_2 . Договір найму на ім`я ОСОБА_1 не укладався.

Згідно із ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому законом порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Згідно з положеннями ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається у письмовій формі на підставі ордера на житлове приміщення між наймодавцем відповідним підприємством, установою, організацією, та наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно зіст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем всіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно дост.65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщення.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт вселення заявниці з дотриманням встановленого законом порядку, у житлове приміщення та набуття в зв`язку з цим права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.106 ЖК Української РСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому члену сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найма спір може вирішено у судовому порядку.

Дана правова норма кореспондується з ч.ч.1,2 ст.824 ЦК України, відповідно до яких на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найма жилого приміщення може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть бути усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (справа «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, рішення від 18.11.2004 р., п.36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, рішення від 13.05.2008р., п. 50).

У п.36 рішення від 18.11.2004р. у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (справа «Баклі проти Сполученого Королівства», рішення від 11.01.1995р., п.63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

З огляду на наведене суд приходить до висновку, що об`єктивно доведено набуття заявником рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, а саме ОСОБА_1 постійно проживала як член сім`ї наймача у квартиріАДРЕСА_1 , була пов`язаний з ним спільним побутом, зазначеною житловою площею вона відкрито і безперервно користувалася зі згоди наймача протягом усього часу спільного з ним проживання до дня смерті, заявник продовжує мешкати на спірній житловій площі, виконує обов`язки, що випливають з договору найма жилого приміщення. Отже, наймач житла помер, у зв`язку з чим заявник набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням.

Факт правомірності вселення та користування житловим приміщенням має для неї юридичне значення, оскільки надає їй право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 76,81, 82, 263-265, 293, 315-319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИЛА:

Заяву ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Пономаренка Олександра Олександровича, заінтересована особа: виконавчий комітет Оріхівської міської ради Запорізької області про встановлення факту, що має юридичне значення- задовольнити повністю.

Встановити факт правомірності вселення та користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_1 , житловим приміщенням (квартирою) під АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 17 грудня 2021 року.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області Н.В.Фісун