Справа № 761/5120/21
Провадження № 2/761/6281/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В позовних вимогах позивач просить: у звязку з тривалим виконанням рішення суду стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на її користь на підставі ст. 625 ЦК України 187 301,87 грн., зокрема: інфляційні витрати 71 809,59 грн., 3% річних в сумі 11 741,00 грн., пеню в сумі 103 750,87 грн. за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог Бюджетного кодексу України.

08.11.2021 року від Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі, яке мотивовано тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, заявник у клопотанні зазначив, що у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, дійшла висновку, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат і трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 зазначено, що враховуючи акцесорний характер визначених ст. 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

З наведених підстав, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, заявник просив закрити провадження у даній справі.

Заявник свого представника в судове засідання не направив, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином,

Позивач у судовому засіданні проти задоволення клопотання відповідача заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав його необґрунтованості.

Тому суд вважає за можливе розглядати клопотання у відсутність представника відповідача, оскільки його неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду поданого ним клопотання.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За вимогами ч.1 ст. 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (ст. 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у т.ч. на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (ч.1, п. 1 ч.2 ст. 19 КАС України).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, від 05 травня 2020 року № 761/218908/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми парва до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім іншого, у пункті 7 ч.1 ст. 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Зміст поняття "публічно-владні управлінські функції" полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а "управлінські функції" - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

Аналогічні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17.

З наведеного вбачається, що визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (ст. 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).

Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.

Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у т.ч. після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу і три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, адже виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Крім цього, у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, дійшла висновку, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат і трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 зазначено, що враховуючи акцесорний характер визначених ст. 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено вимоги про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат, пені і трьох процентів річних у звязку з тривалим виконанням постанови Деснянського районного суду міста Києва від 13.09.2011 року (постанова ухвалена за правилами КАС України), яким зобов`язано Управління Пенсійного фонду в Деснянському районі міста Києва здійснити перерахунок пенсії позивачу та виплатити позивачу пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, як особі, постраждалій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Тому у зв`язку з характером цих правовідносин і зважаючи на зміст прав та обов`язків сторін, суб`єктний склад, суд прийшов до висновку, що справа за позовом про стягнення інфляційних втрат, пені та трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України також підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16, постановах Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 638/1620/20, від 01 липня 2021 року у справі № 335/6726/20, від 28 липня 2021 року у справі № 335/5689/20.

Отже, враховуючи, що правовідносини сторін у даній справі щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання є похідними від основного спору щодо призначення пенсії, який має публічно-правовий характер, то цей спір не підвідомчий загальному суду (цивільне судочинство), а адміністративній юрисдикції.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне закрити провадження у даній справі.

Приписами ч. 1 ст. 256 ЦПК України визначено, що якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Зважаючи на такі вимоги процесуального законодавства, суд роз`яснює позивачу можливість звернутися з вищезазначеними позовними вимогами в порядку положень Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративного суду за правилами підсудності, визначеними КАС України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 256, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання - задовольнити.

Провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання - закрити.

На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом

Суддя: Н.Г.Притула