Провадження № 2/761/381/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Українського центру оцінювання якості освіти до ОСОБА_1 про відшкодування працівником повної матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Український центр оцінювання якості освіти (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно якого просить суд: стягнути з ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач), заборгованість у розмірі 72 470,01 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 наказом від 12.12.2006 року № 109 о/с прийнятий на посаду спеціаліста II категорії, завідувача складом Українського центру оцінювання якості освіти. 12.12.2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 17. Наказом від 26.10.2017 року № 253 о/с відповідача звільнено з посади спеціаліста II категорії відділу матеріально-технічного забезпечення за власним бажанням. У зв`язку зі звільненням відповідача було проведено інвентаризацію активів (основних засобів, запасів). Таким чином, нестача матеріальних цінностей, які були закріплені за відповідачем становить 72 470,01 грн., про що було повідомлено відповідача листом від 08.12.2017 року № 02-35-01/1569. Позивач звернувся до відповідача з питання відшкодування вартості відсутніх матеріальних збитків, однак відповідач своєї провини в їх відсутності не визнав, тому позивач був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

28.09.2018 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Кондратенко О.О.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

02.04.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї і в якому він також просив стягнути витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 500,00 грн.

На підставі розпорядження № 01-08-1005 від 12.10 2020 року щодо повторного автоматизованого розподілу справи № 761/37147/18 за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О., протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О., у зв`язку із відпусткою по вагітності та пологам судді Кондратенко О.О.

15.10.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом від 12.12.2006 року № 109 о/с прийнятий на посаду спеціаліста II категорії, завідувача складом Українського центру оцінювання якості освіти.

12.12.2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 17.

Наказом від 26.10.2017 року № 253 о/с відповідача звільнено з посади спеціаліста II категорії відділу матеріально-технічного забезпечення за власним бажанням.

У зв`язку зі звільненням відповідача (матеріально-відповідальної особи) відповідно до наказу позивача від 12.10.2017 року № 16 було проведено інвентаризацію активів (основних засобів, запасів) станом на 17.10.2017року.

За результатами проведення інвентаризації активів в Українському центрі було виявлено нестачу матеріальних цінностей на суму 115 020,01 грн. (протокол інвентаризаційної комісії від 17.10.2017 року).

З листом інвентаризаційної комісії від 25.10.2017 року стосовно надання пояснень щодо виявлених нестач матеріальних цінностей відповідач ознайомився, про що свідчить його підпис, однак письмових пояснень не надав.

На підставі наказу від 23.10.2017року № 21 у позивача розпочато проведення річної інвентаризації, з метою здійснення контролю за збереженням матеріальних цінностей та забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності позивача.

За результатами річної інвентаризації (протокол від 29.11.2017 року) були виявлено лишки матеріальних цінностей на суму 42 550,00 грн. Після їх ідентифікації та уточнення щодо належності до матеріально-відповідальних осіб було встановлено, що зазначені матеріальні цінності були закріплені за матеріально-відповідальною особою-відповідачем. Однак, ці матеріальні цінності не були представлені відповідачем членам комісії під час

інвентаризації, яка проводилась у зв`язку зі зміною матеріально- відповідальних осіб згідно із наказом від 12.10.2017 року № 16.

Таким чином, нестача матеріальних цінностей, які були закріплені за відповідачем становить 72 470,01 грн., про що було повідомлено відповідача листом віл 08.12.2017 року № 02-35-01/1569.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено лист-претензію Відповідачу від 28.08.2018 № 02-36-01/2009.

Також судом встановлено, що 01.02.2007 року наказом № 13 о/с відповідача було переведено на посаду спеціаліста II категорії відділу матеріально-технічного забезпечення.

Необхідно зазначити, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідача, як працівника, що займає посаду спеціаліста II категорії відділу матеріально-технічного забезпечення, укладено не було.

26 жовтня 2017 року наказом № 253 о/с відповідача було звільнено з посади спеціаліста II категорії відділу матеріально-технічного забезпечення за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Як уже зазначалось, 12.12.2006 року між позивачем та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 17.

Проте, у пункті 1 вищезазначеного договору чітко зазначено, що працівник, що займає посаду завідувач складом Українського центру оцінювання якості освіти у відповідності до наказу УЦОЯО безпосередньо пов`язану із збереженням та використанням у своїй роботі товарно-матеріальних цінностей приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Важливим є той факт, що за час перебування на посаді завідувача складу жодних претензій та зауважень до роботи відповідача не було і також, що не менш важливо не було виявлено жодних нестач.

Отже, коли відповідач працював на посаді завідувача складом та був матеріально- відповідальною особою за договором № 17 жодних порушень, покладених на нього трудових обов`язків, які б зобов`язували його до відшкодування повної матеріальної шкоди виявлено не було.

Згідно із статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.130 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України), працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладені матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Як передбачено ч.1 ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

За правилами ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Інвентаризації проводились у зв`язку із звільненням відповідача саме з посади спеціаліста II категорії відділу матеріально-технічного забезпечення.

Оскільки, договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем, як з працівником на посаді спеціаліста II категорії відділу матеріально-технічного забезпечення не укладався, то посилання позивача на ст.134 КЗпП є безпідставними.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (з наступними змінами) роз`яснено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому на зберігання або інших цілей (ч. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

За загальним правилом працівник вважається невинуватим у заподіянні роботодавцю прямої дійсної шкоди, якщо роботодавець не доведе, що шкода заподіяна з вини працівника.

Таким чином позивачем у позові не доведено:

- наявність прямої дійсної шкоди та її розмір;

- наявність неправомірних дій відповідача, що заподіяли шкоду;

- наявність у відповідача обов`язків, неналежне виконання яких призвело до шкоди;

- наявність вини відповідача;

- в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду;

- створення позивачем-роботодавцем належних умов, які забезпечили б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Сам по собі факт виявлення нестачі матеріальних цінностей, не може підмінювати собою підстави і умови для відповідальності працівника передбачені ст.ст. 130,137,138 КЗпП України та не визначає його винних і протиправних дій.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п.З ст.134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства.

Таким чином, необхідно зазначити, що інвентаризації, які були проведені згідно наказу 12.10.2017 року №16 та наказу від 23.10.2017 р. №21, не мають для відповідача жодних наслідків, які б тягнули за собою матеріальну відповідальність, оскільки він не є матеріально-відповідальною особою.

Разом з цим позивачем не доведено належними та допустимими доказами, можливість покладення на ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, з огляду на обставини, встановлені судом.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги Українського центру оцінювання якості освіти до ОСОБА_1 про відшкодування працівником повної матеріальної шкоди, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст.141 ЦПК України, тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 500,00 грн., що підтверджуються Договором про надання правової допомоги № 22/03 від 22.03.2019 року та Витягом з Договору про надання правової допомоги № 22/03 від 22.03.2019 року.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст.2-5,11-13,133-141,196,200,258,259,263,268,352,354 ЦПК України, ст.ст. 130,133,134,135-1 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Українського центру оцінювання якості освіти до ОСОБА_1 про відшкодування працівником повної матеріальної шкоди.

Стягнути з Українського центру оцінювання якості освіти /04053, м. Київ, вул. В. Винниченка, 5, / на користь ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 / витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7 500,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: