РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі головуючого - судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Капустинській Г.О.,

заявника ОСОБА_1 ,

заінтерисованої особи ОСОБА_2 ,

захисника Ярош В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Богунського районного суду м. Житомира справу за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований будинку АДРЕСА_1 строком 6 місяців на наступні тимчасові обмеження його прав: 1) заборонити перебувати ОСОБА_2 в місці проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 адреса - АДРЕСА_2 ; 2) заборонити наближатися на відстань ближче ніж 10 метрів до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заяви зазначена наступне. ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу №1079 від 02.03.2007 року посвідчено приватним нотаріусом. У вищевказаному будинку АДРЕСА_1 також зареєстрований її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З початку 2018 року по теперішній час відносини погіршилися на фоні того, що син створює психологічне та фізичне насильство, від чого вона страждає, а саме: по відношенню до неї мали місце факти непередбачуваної та агресивної поведінки, заподіювання тілесних ушкоджень, часто заінтересована особа влаштовує - сварки, ображає словами погрожував розправою, принижує мене перед сусідами та родичами. Перебування в будь якому місці чи в квартирі, та в будь який спосіб контакту ваги з сином є нестерпним. Працівниками поліції був винесений терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 серії АА №092891 від 15.09.2021 згідно статті 25 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насиллю». Однак, ОСОБА_2 продовжує далі вчиняти домашнє насильство відносно своєї матері.

Заявниця ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала подану до суду заяву та просила видати обмежувальний припис стосовно кривдника.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник адвокат Ярош В.В. в судовому засіданні висловили свою позицію щодо підстав для відмови у видачі обмежувального припису.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що заінтересована особа ОСОБА_2 є сином заявниці ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

15.09.2021 поліцейським взводу № 1 роти № 3 БУПП в Житомирській області Хуторною Н.Ю. винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №092891 у зв`язку із скоєнням ОСОБА_2 домашнього насильства. Зі змісту припису вбачається, що 15.09.2021 року близько 13 год. в АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_2 , вчиняв психологічне домашнє насильство відносно матері ОСОБА_1 , ображав словами брутальної лайки. Терміновим заборонним приписом встановлені наступні заходи: заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 5 діб з 15.09.2021 до 20.09.2021.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до правил ст. 350-2 Цивільного процесуального кодексу України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Правилами глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 Цивільного процесуального кодексу України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 Цивільного процесуального кодексу України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

У Постанові Касаційного цивільного суду (Другої судової палати) у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) (у застосуванні обмежувального припису відмовлено) міститься правовий висновок щодо суті (правової природи) обмежувального припису.

«Ураховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до ст.ст. 24-26 Закону України « Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Щодо обраного заходу обмежувального припису, слід зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків шляхом заборони наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування), постраждалої особи та малолітньої дитини, то визначений спосіб захисту не конкретизований, а тому не зможе бути виконаним у порядку виконання рішення суду, у разі доведення обставин, які переконливо свідчать про необхідність вжиття обмежувальних заходів відносно кривдника шляхом видачі обмежувального припису.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону).

Постановою Богунського районного суду м. Житомира по справі №295/12913/21 від 18.11.2021 провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП - закрито за відсутністю події та складу правопорушення. В обґрунтування постанови зазначено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення 15.09.2021 близько 14 год. 30 хв. за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство відносно матері ОСОБА_1 , а саме виражався словами брутальної лайки. Як вбачається з досліджених матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення складено лише за зверненням ОСОБА_1 , без перевірки. Крім того, як вбачається з дослідженим документів виклик ОСОБА_1 на лінію 102 здійснено о 15 год 30 хв. повідомлення, про те, що син вчиняє домашнє насильство, а заява про зазначений факт здійснена за годину до події в 14 год., а згідно змісту протоколу про адміністративне правопорушення подія нібито відбулася в 14 год 30 хв. Незважаючи на пояснення ОСОБА_2 , які він давав поліції, жодних перевірок здійснено не було зазначені звернення, позов, який розглядається судом, правоохоронними органами не перевірено чи звернення ОСОБА_1 не є штучним способом в будь-який спосіб принизити честь і гідність ОСОБА_2 .

Оцінивши наявні у справі докази, виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису та досліджених в судовому засіданні, суд дійшов до висновку, що заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому внаслідок не вчиненням щодо останніх обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12,81 ЦПК України.

Приймаючи до уваги, що заявником не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів вчинення відносно неї ОСОБА_2 домашнього насильства, відсутні судові рішення, які набрали законної сили про визнання останнього винуватим у вчиненні вищенаведених дій, отже суду не доведено належними засобами доказування, що заінтересована особа є кривдником щодо заявника.

З врахуванням наведеного, оскільки суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку домашнього насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, подана заява є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Згідно п.п.4,5 ч.1 ст.10 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» уповноважені підрозділи органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству у разі виявлення насильства в сім`ї уповноважені винести терміновий заборонний припис стосовно кривдника, взяти на профілактичний облік кривдника та провести з ним профілактичну роботу в порядку, визначеному законодавством.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява про видачу обмежувального припису, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника, у зв`язку з чим слід заяву про видачу обмежувального припису залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями. 293, 294, 3501 - 3508 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2021.

Суддя Богунського районний

суду м. Житомира І.Г. Перекупка