Справа № 645/4008/20
Провадження № 2/645/264/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Ульяніч І.В.,

за участю секретаря судового засідання Погудіної Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, відокремлений підрозділ, ОСОБА_4 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , після її смерті залишилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок АДРЕСА_1 . За час життя спадкодавець не склала заповіт щодо свого майна, тому спадкування здійснюється за законом. Після смерті ОСОБА_5 позивач та його донька відповідач ОСОБА_6 спадщину прийняли на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідач ОСОБА_3 , донька позивача та спадкодавця, спадщину прийняла, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.1972 року, реєстраційний номер 1-8607 за ОСОБА_5 зареєстровано 66/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06.04.1995 року, реєстраційний номер 4-1571, виданого Дванадцятою державною нотаріальною конторою за ОСОБА_5 зареєстровано 34/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 08.08.1995 року передала у дар 23/100 частини будинку АДРЕСА_1 , сину ОСОБА_7 . 22.02.2020 року позивач звернувся до державного нотаріуса відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Синельникова І.П., з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті дружини ОСОБА_5 , померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 , але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, та 22.02.2020 року видано відповідну постанову, у зв`язку з тим, що у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок. Позивач не може оформити свої спадкові права через нотаріальну контору і вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач просить визнати за ним право власності на 33/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 60, 70 СК України в порядку поділу майна подружжя, а також 44/300 частини даного домоволодіння в порядку спадкування за законом, після смерті дружини ОСОБА_5 ..

Ухвалою суду від 13.07.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

26.08.2020 відповідач ОСОБА_3 надала суду відзив на позов, у якому зазначає, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 .. Після її смерті Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 03.02.2017 року була заведена спадкова справа. За ОСОБА_5 було зареєстровано: відповідно до договору купівлі-продажу від 30.10.1972 року, реєстраційний номер 1-8607 - 66/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; відповідно свідоцтва про право на спадщину від 06.04.1995 року, реєстраційний номер 4-1571 - зареєстровано 34/100 житлового будинку АДРЕСА_1 . Пізніше, 03.08.1995 року, ОСОБА_5 , згідно договору дарування, посвідченого нотаріусом 12-ої ХДНК, подарувала 23/100 житлового будинку АДРЕСА_1 синові - ОСОБА_7 .. Таким чином, на момент смерті ОСОБА_5 належало лише 77/100 житлового будинку АДРЕСА_1 . Факт придбання 66/100 частин житлового будинку матір`ю - спадкодавцем під час перебування її у шлюбі з батьком - позивачем по справі, не може вважатися безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя та автоматично не відносить вказане майно до спільної сумісної власності подружжя. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801 цс16, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. На час укладення договору купівлі-продажу 66/100 частин спірного будинку у матері відповідача - ОСОБА_5 були наявні достатні грошові кошти, які мають законні джерела походження, для самостійного придбання нею 66/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Позивач не довів, що 66/100 частин житлового будинку 30.10.1972 року були придбані спадкодавцем за спільні з ним кошти. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Позивачем ці критерії не доведені. Також позивачем не доведено, на яких підставах було набуте майно, чи дійсно таке майно має бути віднесене до спільного сумісного майна подружжя.З приводу того, що позивач просить визнати за ним право власності на 44/300 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті дружини, зазначила наступне. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є її діти: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та чоловік - ОСОБА_1 . Оскільки її брат ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем за представленням є ОСОБА_4 , який є сином померлого ОСОБА_7 , а таким чином є спадкоємцем першої черги. Крім того, зазначає, що, на момент дарування ОСОБА_5 23/100 житлового будинку АДРЕСА_1 синові - ОСОБА_7 площа житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю, становила: - літ. «А-1» -34,7 м2; - літ. «Б-1» - 97,3 кв.м, що підтверджується Технічним паспортом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Після отримання частини будинку в дар, ОСОБА_7 зробив прибудову до літ. «А-1». Крім того, ОСОБА_2 (Відповідачем 1) за рахунок своїх особистих коштів була зроблена прибудова до літ. «Б-1» і станом на 30.08.2017 площа житлового будинку АДРЕСА_1 вже становила: - літ. «А-1» - 46,0 кв.м; - літ. «Б-1» - 136,5 кв. м, що підтверджується Технічним паспортом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . За наведених обставин, позивач не має законних підстав претендувати на визнання за ним права власності на зроблені ОСОБА_7 та Відповідачем 1 поліпшення житлового будинку АДРЕСА_1 . Просила відмовити у повному обсязі в задоволенні позову з тих підстав, що захисту підлягає лише порушене, невизнане, оспорюване право. Позивач не довів належними доказами, що його право порушено (а.с. 56-65).

28 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_2 надала суду відзив на позов, у якому зазначає, що ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 про визнання права власності, цим відзивом повністю відхиляє позовні вимоги позивача та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.Мотиви та підстави відхилення позовних вимог викладені у Відзиві на позовну заяву Відповідачем 2 - ОСОБА_3 , який нею отриманий та з яким вона повністю погоджується.

Ухвалою суду від 09.02.2021залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, відокремлений підрозділ про визнання права власності, в якості третьої особи - ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 17.03.2021 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника, в якій позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали заяву про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали.

Представник Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори, в судове засідання не з`явився, від заступника завідувача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки не відомі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва НОМЕР_1 від 31.05.2019 року, виданого повторно, ОСОБА_1 24 вересня 1966 року уклав шлюб з ОСОБА_5 .

Як вбачається з свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 від 18 лютого 2020 року, видане повторно, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просив визнати за ним право власності на 33/100 частини домоволодіння в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові ВС від 31.01.2019 у справі №686/23104/17.

Відповідно до частини 1, частини. 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 Сімейного кодексу України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що випливають із ст. 370 ЦК України, де передбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.10.1972 року, реєстраційний номер 1-8607 за ОСОБА_5 зареєстровано 66/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06.04.1995 року, реєстраційний номер 4-1571, виданого Дванадцятою державною нотаріальною конторою за ОСОБА_5 зареєстровано 34/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 03.08.1995 року передала у дар 23/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , сину ОСОБА_7 .

Зазначене домоволодіння складається із двох житлових будинків та надвірних будівль.

Як вбачається з матеріалів справи за час подружнього життя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають трьох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 82-84).

Згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 від 30.07.2012 року, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Як вбачається з свідоцтва про народження Серія НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .

Крім того, з свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 30 червня1990 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 змінила прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 » (а.с. 142).

Згідно Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 21.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_13 .

Отже, спадкоємцем за представленням є ОСОБА_4 , син померлого ОСОБА_7 , а таким чином є спадкоємцем першої черги.

Спадщину після смерті ОСОБА_5 фактично прийняли донька ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_5 шляхом подачі 03.02.2017 року заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

22.02.2020 року позивач звернувся до державного нотаріуса відокремленого підрозділу Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Синельникова І.П., з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті дружини ОСОБА_5 , померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 , але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, та 22.02.2020 року видано відповідну постанову, у зв`язку з тим, що у позивача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 44/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1266 ЦК України - внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння.

При вирішенні даної позовної вимоги суд виходить з того, що відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Зважаючи на те, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_5 в період шлюбу з ОСОБА_1 , то воно є спільним майном подружжя у рівних частках, тобто по 33/100 частини з наведених вище підстав, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у зв`язку із чим позов слід задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на 33/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя, а також визнати за ОСОБА_1 , право власності на 11/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , враховуючи, що до спадкування відкрилась 44/100 частини спірного домоволодіння та спадщину прийняли 4 спадкоємця.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позову підлягають частковому задоволенню, оскільки в іншій, позасудовий спосіб оформити своє спадкове право позивач не має можливості. Визнання за позивачем права власності в порядку спадкування не порушує права інших осіб.

На підставі ст.ст. 16, 328, 1218, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 142, 197, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, відокремлений підрозділ, ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , право власності на 33/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , право власності на 11/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1382,34 грн., по 691,17 грн. з кожної.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, відокремлений підрозділ, адреса: м. Харків, вул. Василя Мельникова, буд. 2.

Третя особа: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 16 грудня 2021 року.

Суддя - І.В. Ульяніч