Єдиний унікальний номер 725/1677/21
Номер провадження 2/725/309/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року Першотравневий районний суд м. Чернівці

в складі:

головуючої судді Піхало Н.В.,

за участю секретаря Соник А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, з 25 грудня 2008 року він з відповідачкою ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №2213.

Під час шлюбу, за спільні кошти подружжя та кошти отримані як позика згідно розписок, укладених між ним та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вони придбали у власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка розташована на 3-му поверсі дев`ятиповерхового цегляного житлового будинку та складається з трьох житлових кімнат житловою площею 53,4м (у тому числі 20,1м , 14,6м , 18,7м ), кухні площею 11,6м", ванної кімнати 3,4м", вбиральні 1,6м", коридору 14,3м".

Вартість квартири АДРЕСА_1 згідно звіту про оцінку майна від 17.02.2021 року складає 1 680 000,00 (один мільйон шістсот вісімдесят тисяч) грн.

Також вказував, що крім квартири у власність за спільні кошти подружжя ними було придбано також гаражний бокс (автостоянка) № НОМЕР_1 в житловому будинку АДРЕСА_2 , який складається з одного нежитлового приміщення загальною площею 14,0 кв. м та його вартість, згідно звіту про оцінку майна від 17.02.2021 року складає 167 000,00 (сто шістдесят сім тисяч) грн.

Крім того зазначав, що на день придбання спірного майна, вони з відповідачкою мали деякі заощадження, однак їх в повній мірі не вистачало для придбання нерухомості та проведення ремонту в квартирі, яка перебувала у стані, в якому забудовник здає об`єкт, тобто необхідно проводити ремонтні роботи, у зв`язку із чим були вимушені позичити кошти.

Зокрема, кошти у борг вони взяли у його батьків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі розписок від 10.02.2013 року і 28.10.2016 року, відповідно до яких ним було отримано у борг гроші в сумі 23 293,00 (двадцять три тисячі двісті дев`яносто три) дол. США. Вказана сума коштів була витрачена на придбання квартири і гаража, а також проведення ремонту в квартирі та її облаштування, тобто в інтересах сім`ї.

Посилаючись на вказане, просив поділити спільне майно подружжя, а саме квартиру, гаражне приміщення та борг згідно розписок в рівних частках між ними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 вони придбали квартиру та гараж за спільні кошти, а також кошти позичені у батьків, а саме ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , про що свідчать ряд письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Крім того, усі кошти, отримані за розписками у борг були витрачені в інтересах сімї, а тому також підлягають поділу між ними.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні частково визнала позовні вимоги про поділ майна подружжя, підтримала письмовий відзив, в якому вказала, що жодних грошових зобов`язань та розписок не було. Просила суд звернути увагу на те, що розписки є таким, які вчинені у результаті домовленості між ОСОБА_1 та його батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Просила суд врахувати те, що нею не визнаються та заперечуються обставини, які зазначені позивачем ОСОБА_1 щодо визнання коштів в сумі 35 293,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 976 910,24 грн., отримані за договорами позики укладеними 10 лютого 2013 року та 28 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які нібито використані в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки кошти надавалися батьками позивача не у позику та про існування розписок їй не було відомо. Вважає, що ці розписки складені вже після розірвання шлюбу та про їх існування позивач їй не повідомляв., а тому в цій частині позовних вимог просила відмовити.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи допитаними в суді, пояснили, що дійсно у 2013 році позичали позивачу та його дружині кошти на придбання квартири, оскільки власних коштів їм не вистачало для придбання нерухомості. Крім того, оскільки квартира була у непридатному для проживання стані та потребувала ремонтних робіт, тому вони протягом 2016 року їм неодноразово надавали грошові кошти на ремонт та придбання будівельних матеріалів. Також вказали й про те, що спірні розписки були написані позивачем у 2013 році та 2016 році як доказ отримання коштів та відповідне зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Суд, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України(згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що з 25 грудня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис №2213.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 березня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 розірвано (а/с 8-10).

Під час шлюбу сторони набули у власність нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка розташована на 3-му поверсі дев`ятиповерхового цегляного житлового будинку та складається з трьох житлових кімнат житловою площею 53,4 кв. м (у тому числі 20,1 кв. м , 14,6 кв. м , 18,7кв..м ), кухні площею 11,6 кв. м, ванної кімнати 3,4кв. м, вбиральні 1,6 кв. м, коридору 4,3 кв..м, а також гаражний бокс ( автостоянка) № НОМЕР_1 в житловому будинку АДРЕСА_2 , який складається з одного нежитлового приміщення загальною площею 14,0 м. кВ.

Вартість квартири АДРЕСА_1 згідно звіту про оцінку майна від 17.02.2021 року складає 1 680 000,00 (один мільйон шістсот вісімдесят тисяч) грн. й відповідно вартість гаражного боксу згідно звіту про оцінку майна від 17.02.2021 року складає 167 000,00 (сто шістдесят сім тисяч) грн.

Зокрема, спірна квартира та гаражний бокс ( автостоянка) № НОМЕР_1 в цьому житловому будинку були придбані на підставі договорів будівельного підряду від 12.07.2012 року та 23.08.2012 року, укладених між ОСОБА_1 , та ТзОВ "Чернівціжитлобуд".

В подальшому,на підставі акту прийому-передачі від 20.02.2013 року та 05.07.2013 року передано у власність позивача трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 86,2 кв. м та гаражного боксу( автостоянки) №5/ІХ в житловому будинку АДРЕСА_2 загальною площею 14,0м2.

На підставі п. 1.2 рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №162/5 від 26.03.2013 року у зв`язку з прийняттям в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 присвоєно поштові адреси квартирам (а.с.22-27).

Таким чином, у період шлюбу сторони за спільні кошти придбали нерухоме майно, а саме : квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 86,2 кв. м та гаражний бокс (автостоянка) № НОМЕР_1 в житловому будинку АДРЕСА_2 загальною площею 14,0 кв. м. й відповідно спірна квартира та гаражний бокс є предметом спору (а.с.22-27).

Зазначені вище взаємовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та положеннями Цивільного кодексу України

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Таким чином, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.

При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Крім того, при винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказані норми закону та встановлені обставини приходить до висновку, що спірна квартира та гаражний бокс (автостоянка) відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках, що також не заперечується й сторонами по справі, а тому розділяє спільну квартиру та гаражний бокс(автостоянку) на дві рівні частини, визнавши за позивачем та відповідачем право приватної власності на нерухоме майно по Ѕ частці за кожним.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання боргу за борговими розписками спільним боргом подружжя та його поділу, то суд зазначає наступне.

Зокрема, звертаючись до суду з позовом про визнання боргу за борговими розписками спільним боргом подружжя та його поділу ОСОБА_1 вказував, що кошти отримані згідно розписок в борг були отримані в інтересах сім`ї й відповідно витрачені частково на придбання квартири, а також на проведення ремонтних робіт в спірній квартирі, а тому створюють для відповідача відповідні обов`язки й відповідно борг є спільним.

Так, відповідно до розписок від 10 лютого 2013 року та від 28 жовтня 2016 року, які наявні в матеріалах справи та оригінали яких були надані третьою особою для огляду в суді, позивач отримав у борг від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 23 293 долари США та відповідно 12 000 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою.

Заперечуючи позов в цій частині, ОСОБА_2 вказувала, що грошові кошти дійсно були отримані від батьків позивача для придбання квартири та проведення в ній ремонтних робіт, однак дані кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надавали не як позику, а як допомогу сину та його родині. Також вказувала, що про написання розписок їй не було відомо, оскілки про даний факт їй не повідомляв та її згоди не отримував. Крім того, грошові кошти надавалися батьками позивача частинами по мірі необхідності й відповідно кошти в день написання розписок, а саме 10 лютого 2013 року та 28 жовтня 2016 року позивачу не передавалися.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Як вже зазначалося, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, у випадку, якщо один з подружжя отримує у власність майно (грошові кошти) внаслідок укладення кредитного договору, договору позики тощо, у другого з подружжя за певних умов може виникати зобов`язання щодо повернення таких грошових коштів разом із чоловіком/дружиною, який (яка) уклали вказані договори (солідарний боржник), окрім цього, наявність боргових зобов`язань подружжя враховується під час поділу майна в судовому порядку й відповідно цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Крім того, у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17, постанові від 06.03.2019 року у справі №754/11103/16-ц, постанові від 30.01.2019 року у справі №372/1558/16-ц тощо.

Отже, ключовим моментом для визначення того, чи буде майно (грошові кошти), одержане за договором, укладеним одним із подружжя під час шлюбу, належати до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та чи підлягатиме заборгованість за таким договором врахуванню під час поділу майна, є з`ясування: а) чи укладено договір під час шлюбу;б) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; в) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року у справі №361/7130/15-ц зазначає: "Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики".

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

При цьому, факт використання грошових коштів саме для придбання нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та проведення ремонту у придбаній за час шлюбу квартирі сторін підтверджено наданими позивачем належними та допустимими доказами, а саме накладним та квитанціями на придбані будівельні матеріали, які використовувалися для ремонту квартири й відповідно отримані позивачем грошові кошти були використані саме на задоволення потреб родини, а тому борг за вищевказаними розписками є спільним й відповідно ОСОБА_2 прийняла на себе обов`язки боржника за договором розписки на рівні із ОСОБА_1 щодо сплати суми позики.

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вищевказаного ОСОБА_2 суду не наддала й відповідно нею в ході розгляду справи не було спростовано факту використання ОСОБА_1 отриманих у борг грошових коштів на власні потреби.

Таким чином, зважаючи на пояснення сторін та вищевказані норми матеріального права, суд приходить до висновку, що грошові кошти ОСОБА_1 були отримані та використані саме в інтересах сім`ї й відповідно до положень ст. 65 СК України договір позики створює обов`язки для другого з подружжя оскільки майно, одержане за договором (грошові кошти) , було використано сааме в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Щодо доводів ОСОБА_2 в тій частині, що дані грошові кошти не були надані в борг спростовуються як розписками, так й власноручно зробленими відповідачкою у її особистому щоденнику записами, якими вона фактично підтверджувала факт існування боргу перед батьками позивача.

Також є безпідставними доводи відповідачки в тій частині, що розписки не є належним доказом існування боргових зобов`язань, оскільки у день їх складання кошти не передавалися та вона згоди відповідно до положень ст. 65 СК України на складання розписок не давала, оскільки приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки розписка за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Таким чином, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Також є безпідставними доводи відповідачки в тій частині, що розписки не є належним доказом існування боргових зобов`язань, оскільки у день їх складання кошти не передавалися та вона згоди на складання розписок не давала з огляду на наступне.

Як встановлено судом, договори позики укладено у письмовій формі, а відтак вони не є нікчемними в силу закону й відповідно договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

При цьому, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що грошові кошти дійсно надавалися, а також були використані сторонами для придбання квартири та проведення ремонтних робіт у квартирі, хоча й надавалися не у день складання розписок, а протягом 2013 року та 2016 року частинами по мірі необхідності.

До тог ж, закон не містить заборони оформити передачу грошових коштів у позику розпискою чи договором позики уже після передачі грошових коштів. Закон також не забороняє анулювати попередні розписки та скласти іншу розписку, у якій зафіксувати суму не повернутих грошових коштів та змінити дату їх повернення.

Як встановлено в ході розгляду справи, у даній справі сторони у розписках визначили загальну суму боргу на дату складання цих розписок та строки його повернення, а відтак доводи відповідача про те, що грошові кошти в день складення розписки не передавалися й відповідно між ОСОБА_1 та його батьками не існує боргових зобов`язань є безпідставними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 35 293 доларів США, отримані згідно розписок від 10 лютого 2013 року та від 28 жовтня 2016 року отримані та використані саме в інтересах сім`ї й відповідно є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Разом з тим, позов ОСОБА_1 в частині поділу боргу за розписками в розмірі 32 293 долара США у рівних частках між ним та ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки даний борг не може бути предметом розподілу у заявлений спосіб, оскільки право власності на позичені грошові кошти (речове право) трансформувалось у право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві пред`являти вимоги, вчиняти дії направлені на зобов`язання винної сторони до повернення боргу. Обраний позивачем спосіб захисту: присудження кожній із сторін по Ѕ частині боргу від суми загального боргу є не ефективним та таким, що не відповідає вимогам закону. Позивач та треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не позбавлені права звернутися до боржників, у тому числі й до ОСОБА_2 із позовом про стягнення боргу у встановленому порядку до суду.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в частині поділу спірного нерухомого майна підлягає задоволенню й відповідно також підлягає задоволенню вимога позивача в частині визнання боргу за розписками спільним сумісним борговим зобов`язанням подружжя.

Крім того, враховуючи що вимоги позивача були задоволені Ю на його користь підлягають стягненню з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 10143 грн. 00 коп. (десять тисяч сто сорок три грн.).

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 57, 60, 63, 65, 66, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов про поділ майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 86,2 м2, житловою площею 53,4 м2, вартістю 840 000(вісімсот сорок тисяч ) грн., та Ѕ частину гаражного боксу (автостоянки) №5/ІХ в житловому будинку АДРЕСА_2 загальною площею 14,0 м2, вартістю 83 500 (вісімдесят три тисячі п`ятсот) грн.;

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 86,2 м2, житловою площею 53,4 м2, вартістю 840 000 (вісімсот сорок тисяч ) грн., та Ѕ частину гаражного боксу (автостоянки) №5/ІХ в житловому будинку АДРЕСА_2 загальною площею 14,0 м2, вартістю 83 500 (вісімдесят три тисячі п`ятсот) грн.;

Визнати кошти в сумі 35 293,00 (тридцять п`ять тисяч двісті дев`яносто три) дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 976 910,24 грн., отримані за договорами позики укладеними 10.02.2013 року та 28.10.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 10143 грн.00 коп.(десять тисяч сто сорок три грн.).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало