справа № 752/7676/16-ц
головуючий у суді І інстанції Колдіна О.О.
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року

за заявою ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі

у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою, в якій, уточнивши вимоги, просив суд у порядку, передбаченому статтею 236 КЗпП України, стягнути з Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» (далі за текстом - ОК «ГБК «Прогрес») середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі станом на 22 січня 2021 року у розмірі 79 684 грн 72 коп.

Вимоги заяви мотивовані тим, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2017 року позивача поновлено на посаді головного бухгалтера ОК «ГБК «Прогрес» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18 838 грн 82 коп. за період з 19 березня 2016 року по 27 жовтня 2016 року.

24 листопада 2016 року ОСОБА_1 разом з державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві прибув до ОК «ГБК «Прогрес», де керівнику кооперативу повідомлено про обов`язок негайно виконати рішення суду від 27 жовтня 2016 року.

Указане рішення суду виконано не було, в зв`язку з чим після неодноразових застосувань заходів до відповідача державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві 22 лютого 2017 року винесено подання щодо притягнення керівника ОК «ГБК «Прогрес» до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду, а виконавче провадження закінчено.

Оскільки відповідачем у встановлений законом спосіб не виконано рішення суду про поновлення на роботі, ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду/

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року з ОК «ГБК «Прогрес» стягнуто середній заробіток за час невиконання рішення суду за період з 28 жовтня 2016 року по 16 жовтня 2018 року у розмірі 69 162 грн 97 коп.

Разом з тим, станом на момент звернення до суду із заявою рішення Голосіївського районного суду міста Києва в частині поновлення на роботі відповідачем так і не виконано, тому позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 17 жовтня 2018 року по 22 січня 2021 року у розмірі 79 684 грн 72 коп.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОК «ГБК «Прогрес» на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з невиконанням рішення суду у розмірі 79 684 грн 72 коп.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 виконано так і не було, оскільки суду не надано доказів, що позивач допущений до виконання своїх обов`язків та поновлений на посаді.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОК «ГБК «Прогрес» подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні указаної заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції суперечить нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з таких підстав.

Суд першої інстанції при визначенні середнього заробітку позивача враховував його розмір, визначений ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року.

Однак, із довідки ОК-7 Пенсійного фонду України вбачається, що ОСОБА_1 у 2011-2014 роках працював та отримував заробітну плату. Заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення повинна бути зменшена на розмір нового заробітку за новим місцем роботи. Судом першої інстанції не вирішене клопотання апелянта про витребування пенсійної та особових справ ОСОБА_1

ОСОБА_1 скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, направив відзив на апеляційну скаргу, де заперечив проти її задоволення.

У судовому засіданні представником ОК «ГБК «Прогрес» Федотовим С.І. підтримане клопотання, заявлене в апеляційній скарзі, про витребування пенсійної та особових справ ОСОБА_1 . Клопотання мотивоване тим, що відповідно до ділової та бухгалтерської документації кооперативу ОСОБА_1 працював за сумісництвом у кооперативі та за внутрішнім сумісництвом на посадах заступника голови правління з фінансових та загальних питань, бухгалтера - касира, електрика, енергетика, що підтверджує факт нелегітимного працевлаштування у кооперативі на посаді головного бухгалтера ОСОБА_1 . На сьогодні відповідачу стало відомо, що ОСОБА_1 тривалий час працює на іншому підприємстві та отримує там заробітну плату.

У судовому засіданні апеляційним судом відмовлено у задоволенні указаного клопотання, оскільки метою витребування доказів є їх отримання та дослідження судом для встановлення обґрунтованості підстав позову та його предмету. У той же час докази, питання про витребування яких порушується апелянтом, не стосується предмету доказування у цій справі про застосування відповідальності за невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2016 року Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення, відповідно до якого ОСОБА_1 поновлено на посаді головного бухгалтера гаражно-будівельного кооперативу «Прогрес» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 березня 2016 року по 27 жовтня 2016 року у розмірі 18 838 грн 82 коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено судом до негайного виконання.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2017 року заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2017 року залишено без змін.

На підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року видано виконавчі листи та відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення.

23 лютого 2017 року старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маріуцою Т.В. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 752/7676/16-ц, виданим 02 листопада 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ОК «ГБК «Прогрес» у зв`язку з невиконанням рішення суду та направлення подання до Голосіївського УП ГУ НП України в місті Києві про притягнення керівника боржника до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі з ОК «ГБК «Прогрес» стягнуто на користь позивача середній заробіток за період з 28 жовтня 2016 року по 16 жовтня 2018 року у розмірі 69 162 грн 97 коп.

На момент звернення ОСОБА_1 06 вересня 2019 року з цією заявою рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року в частині поновлення на роботі виконано так і не було, оскільки суду не надано доказів, що позивач допущений до виконання своїх обов`язків та поновлений на посаді.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Стаття 236 КЗпП України є державною гарантією виплати працівнику середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення його на роботі, вказане вбачається, також, зі змісту постанови Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-203цс14.

Оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі слід вважати тією необхідною гарантією виконання рішення суду про поновлення працівника його роботодавцем на роботі, тобто гарантією працівнику, що після рішення суду про поновлення його на роботі він знову перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, а останній повинен надати йому роботу та відповідну оплату такої.

Тобто існує різниця між гарантіями передбаченими статтею 236 та статтями 116, 117 КЗпП України, перша стосується працівника, який знову перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, повинен бути забезпечений роботою та така повинна бути оплаченою, друга ж стосується звільненого працівника, якому роботодавець повинен вчасно виплатити належні йому суми.

Враховуючи встановлені судом обставини та норми матеріального права, встановивши, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» не було виконане відповідачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення в цій частині.

Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з такого.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо-годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Розмір середньоденного заробітку позивача становить 140 грн 29 коп., що встановлено ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року.

Судом першої інстанції, правильно здійснено розрахунок, відповідно до якого, враховуючи кількість робочих днів за період з 17 жовтня 2018 року по 22 січня 2021 року, розмір середнього заробітку за час невиконання рішення суду становить 140 грн 29 коп. х 568 = 79 684 грн 72 коп.

Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування при визначенні суми середнього заробітку за ввесь час вимушеного прогулу факту подальшого працевлаштування ОСОБА_1 та отриманий ним заробіток за новим місцем роботи, є необґрунтованими, оскільки законодавством не передбачено таких підстав для зменшення відповідальності, встановленої статтею 236 КЗпП України, за невиконання рішення суду про поновлення на роботі.

Посилання в апеляційній скарзі на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим з огляду на таке.

Викладені вказаному пункті роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-15 «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» та стосуються виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу при ухваленні рішення про поновлення на роботі у разі звільнення без законної підстави відповідно до статті 235 КЗпП України, що не є предметом позову у цій справі, що переглядається в апеляційному порядку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильність розрахунку суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, проведеного судом, є безпідставними.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому цю ухвалу необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Оскільки ухвалу суду залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Прогрес» залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 15 грудня 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

Л.П. Сушко