ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 643/11260/18

провадження № 22-ц/818/123/21

09 грудня 2021 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Гришиної А.О.,

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 правонаступник ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Харківська міська рада,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне підприємство «Харківводоканал», ОСОБА_10 ,

представник ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року в складі судді Єрмак Н.В.,

у с т а н о в и в:

В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Харківводоканал» (далі КП «Харківводоканал»), ОСОБА_10 , про усунення перешкод у користуванні мережею водовідведення.

Позовна заява мотивована тим, що він, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Земельна ділянка за цією адресою належить територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради. В 1969 році в домоволодінні був зроблений водопровідний ввід шляхом облаштування колонки на дворі, яким на протязі тривалого періоду часу користувалися всі мешканці будинку.

Згодом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за згодою інших співвласників та за свій рахунок зробили окремий водопровідний ввід в будинок до своїх приміщень від міської мережі, яким користуються на даний час.

Він користувався водопровідним вводом до будинку та оплачував послуги водопостачання. Однак навесні 2018 року цей ввід було перекрито працівниками КП Харківводоканал», а йому було роз`яснено, що для облаштування та узаконення такого вводу необхідно отримати згоду власників на приєднання до приватної системи водопостачання та проходження водопроводу по території спільного користування.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали йому таку згоду. ОСОБА_3 такої згоди йому не надає у зв`язку зі звернення його до суду з позовом про виділ частки зі спільного домоволодіння.

Зазначав, що іншим шляхом він позбавлений можливості з технічної точки зору обладнати водопостачання до свого житлового приміщення, а найбільш прийнятним способом захисту порушеного права є приєднання до існуючої приватної водопровідної мережі, оскільки інші варіанти (наприклад, організація для себе окремого вводу з централізованої мережі водопостачання) є дуже дорогими, складними в реалізації та в силу цього недоступними йому як особі похилого віку.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив усунути перешкоди в користуванні належною йому частиною житлового будинку з надвірними будівлями за вказаною адресою, а саме: дозволити ОСОБА_2 приєднати водопровідну мережу до приватної системи водопроводу з проведенням її по території та в приміщеннях спільного користування і встановити безстроковий сервітут на користування ним приватною системою водопроводу.

31 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що на території спірного домоволодіння знаходиться колодязь, яким користуються інші співвласники будинку. Таким чином, позивач має право прокласти до свого житлового приміщення водопровід відповідно до чинного законодавства. ОСОБА_2 не доведено можливості задоволення своїх потреб щодо забезпечення його частини житлового будинку водопостачанням в інший спосіб, ніж як встановлення сервітуту.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов не є доведеним, оскільки матеріалами справи підтверджується наявність двох варіантів підключення водопровідного вводу до частини домоволодіння, власником якої є позивач.

11 грудня 2018 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін та розглянув справу без повідомлення учасників справи, чим припустився істотної неповноти судового розгляду. Земельна ділянка за вказаною адресою не належить відповідачам на праві власності, порядок користування нею не визначався, а тому проведення позивачем по її території водопровідної мережі не може обтяжувати відповідачів як співвласників житлових приміщень. Варіанти підключення водопровідного вводу до частини домоволодіння передбачають отримання згоди співвласників домоволодіння, яку відповідач ОСОБА_3 відмовляється надати. Тому вважає, що суд першої інстанції мав ухвалити рішення про часткове задоволення позову, надавши такий дозвіл без уточнення конкретного варіанту приєднання до водопровідної мережі, після чого позивач мав би можливість отримати технічні умови для такого приєднання.

22 січня 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року до участі у справі залучена ОСОБА_1 - правонаступник ОСОБА_2 .

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Земельна ділянка за цією адресою належить територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради. В 1969 році в домоволодінні був зроблений водопровідний ввід шляхом облаштування колонки на дворі, яким на протязі тривалого періоду часу користувалися всі мешканці будинку.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі дозвільних документів та проектної документації, за згодою інших співвласників та за свій рахунок обладнали свої квартири мережею водопроводу та каналізації до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з відповіддю Департаменту комунального господарства Виконавчого комітету Харківської міської ради, наданої на звернення ОСОБА_12 02 листопада 2017 року за № 05-38520/1-17.08-69, ОСОБА_2 самовільно здійснив підключення до приватної водопровідної мережі.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали ОСОБА_2 згоду обладнати свою квартиру мережею водопроводу та каналізації до житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 такої згоди позивачу не надає у зв`язку зі звернення до суду з позовом про виділ частки із спільного домоволодіння.

Згідно з Висновком експерта № 8186, складеним 25 березня 2021 року судовим експертом Шевченко А.Є. Національного наукового центру «Інститут експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса», технічна можливість для підключення водопровідної мережі в приміщеннях, які займає ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 , до приватної внутрішньої будинкової водопровідної мережі співвласників домоволодіння можлива лише за умови виконання нормативних актів та отримання технічних умов КП «Харківводоканал».

Технічна можливість для підключення водопровідної мережі в приміщеннях, які займає ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 , до дворового водопроводу можлива лише за умови виконання нормативних актів та отримання технічних умов КП «Харківводоканал».

Технічна можливість для підключення водопровідної мережі в приміщеннях, які займає ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_1 , до існуючого водопроводу по АДРЕСА_1 можлива лише за умови виконання нормативних актів та отримання технічних умов КП «Харківводоканал».

Точки приєднання до існуючих водопровідних мереж та орієнтовну кошторисну вартість робіт по приєднанню і необхідних матеріалів окремо визначаються в розробленому проекті. Тому у даному випадку за вказаними матеріалами визначити це не надається можливим (а. с. 159-174, т.4).

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до пункту «г» частини першої статті 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення».

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У частині першій статті 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно частини третьої статті 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17 зроблено висновок, що «чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. Проте доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування позивачем земельними ділянками ФГ «Едельвейс-2007» не надало».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц (провадження № 61-7233св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц (провадження № 61-22333св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 1512/3008/2012 (провадження № 61-13804св18) зроблено висновок, що «земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18 зроблено висновок, що «умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду».

Встановивши, що позивач не ініціював встановлення сервітуту перед відповідачем, зокрема не звертався до відповідача з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстави для встановлення сервітуту відсутні.

Крім того, позивач має можливість підключення водопровідного вводу до частини домоволодіння в інший спосіб ніж цей, який ним обрано, наприклад автономно від відповідачів, дотримуючись технічних умов КП «Харківводоканал».

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, не грунтуються на нормах процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою статті 274 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

У справі, що переглядається, заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні мережею водовідведення.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а. с. 21, т. 1).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. При цьому в ухвалі зазначено, що «для повного та всебічного встановлення обставин справи не вбачається необхідність проведення судового засідання з повідомленням сторін» (а. с. 204, т. 2).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Із матеріалів справи вбачається, що в суді апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_3 представляла адвокат Надьон О.В.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_3 надав договір про надання правової допомоги від 11 січня 2019 року та квитанцію до прибуткового касового ордера від 10 липня 2019 року (а. с. 55, 56, 157, т. 3).

Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг) та розрахунком суми витрат від 10 липня 2019 року за договором про надання професійної правничої допомоги від 11 січня 2019 року адвокатом було визначено, що підготовка правового висновку та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та вивчення судової практики становила суму в розмірі 5 000,00 грн; гонорар по справі становив суму в розмірі 6 000,00 грн; участь у судових засіданнях суду апеляційної інстанції становила 4 000,00 грн (4 засідання, по 1 000,00 грн кожне) (а. с. 156, т. 3).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним, що узгоджується з правовою позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.

Судова колегія враховує, що сторони домовились, що заявлений представником ОСОБА_3 адвокатом Надьон О.В. перелік виконаних робіт, пов`язаних з підготовкою та участю у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, не повною мірою узгоджується як з обсягом процесуальних прав та обов`язків відповідача, так і з наявними в матеріалах справи доказами на відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Колегія суддів вважає за можливе визначити розмір витрат, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, а також того, що сторони домовились про те, що гонорар адвоката становить суму в розмір 6 000,00 грн, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача таких витрат у розмірі 10 000,00 грн.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції або у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.М.Хорошевський

В.Б.Яцина