Номер провадження 2/754/3552/21
Справа №754/3309/21
РІШЕННЯ

Іменем України

06 грудня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Скрипки О.І.

при секретарі - Моторенко К.О.

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Мазур В.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Правекс Банк» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він з 2004 року був прийнятий на роботу до АТ «Правекс Банк» на посаду стажера менеджера департаменту управління діяльністю ТОБО, після чого працював на різних посадах. Наказом відповідача № 3404-к від 25.10.2016 року його було звільнено із займаної посади менеджера з питань комерційної діяльності та управління Роздрібного київського регіонального центру департаменту роздрібного бізнесу головного управління бізнесу за п.1 ст.40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штату працівників.

Як зазначає позивач, в період з 23.02.2007 року по 25.06.2010 року на нього поряд з основною роботою було тимчасово покладено виконання обов`язків директора Мельниківського відділення. За цей період йому не було виплачено доплату за виконання ним додаткових обов`язків згідно ст.105 КЗпП України. В зв`язку з цим в травні 2019 року він звернувся до суду з вимогою про стягнення доплати за суміщення посад та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати. Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року у справі № 757/21764/19-ц, яка залишена в силі постановою Касаційного цивільного суду, на його користь стягнуто з АТ «Правекс Банк» доплату за суміщення посад в розмірі 10 % від посадового окладу за основною посадою, що становить 31 194,42 грн., а в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати відмовлено. Разом з тим суд констатував наявність у нього права на отримання від відповідача такої компенсації. 02.12.2019 року ним на адресу відповідача було направлено звернення з вимогою сплатити компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати, однак, 02.01.2020 року відповідачем було надано відмову. З урахуванням наведеного, посилаючись на ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач вважає, що він має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з її несвоєчасною виплатою за період з 23.02.2007 року по 05.12.2019 року (день фактичної виплати доплати за суміщення поста у розмірі 10 % від посадового окладу за основною посадою після утримання податків), розмір якої за його підрахунками становить 52 237,33 грн.

Крім того, позивач вважає, що оскільки відповідач не провів з ним повний розрахунок в день звільнення 31.10.2016 року, то наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 603 956,61 грн. за період з 01.11.2016 року по 28.02.2021 року.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача вищевказані суми, а також витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу в розмірі 6561,94 грн.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 03.03.2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

28.05.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Мазура В.О. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, посилаючись на неправильність розрахунків відповідача та невірність застосування коефіцієнтів. Крім того, щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку представник відповідача зауважив на те, що оскільки остаточний розрахунок було проведено з позивачем 05.12.2019 року, то з цього часу він дізнався про невиплату всіх належних йому при звільненні сум. Однак, з даними позовними вимогами він звернувся через 1 рік 3 місяці після звільнення, а не через 3 місяці, як це передбачено ст.233 КЗпП України, тобто, позивачем пропущений строк звернення до суду з вказаними вимогами. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

28.05.2021 року до суду надійшла заява представника відповідача Мазура В.О. про застосування позовної давності.

15.06.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача ОСОБА_1 на відзив. У даній відповіді представник позивача вказує на те, що компенсація розраховується від розміру заробітної плати, невиплаченої своєчасно, та не залежить від кількості відпрацьованих днів у місяці, за який розраховується компенсація. Для розрахунку компенсації взято 10 % від окладу за основною посадою, який встановлено постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року у справі № 757/21764/19-ц. Щодо стягнення середнього заробітку, то представник позивача, посилаючись на ст.ст.116, 117 КЗпП України вважає, що такий середній заробіток має бути стягнутий за весь час затримки розрахунку з 01.11.2016 року по 28.02.2021 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Представник відповідача Мазур В.О. в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, з 2004 року позивач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з АТ «Правекс Банк», працюючи на різних посадах.

У період з 23.02.2007 року по 25.06.2010 року на позивача було тимчасово покладено обов`язки директора Мельниковського відділення в м. Києві.

Наказом з особового складу від 25.10.2016 року ОСОБА_3 звільнено з посади менеджера з питань комерційної діяльності та управління Роздрібного київського регіонального центру департаменту Роздрібного бізнесу головного управління бізнесу на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників з 31.10.2016 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року стягнуто із АТ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_3 доплату за час тимчасового виконання обов`язків директора Мельниковського відділення у розмірі 31194,42 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, витрати на правничу допомогу у розмірі 700 грн., а також відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до АТ «Правекс Банк» про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків виплати.

Постановою Верховного Суду від 07.10.2020 року вказану постанову залишено без змін.

Звернувшись до суду, позивач зазначає про те, що оскільки відповідачем вчасно не проведено виплату усіх належних при звільненні сум та здійснено виплату на підставі рішення суду, то з відповідача належить стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з її несвоєчасною виплатою за період з 23.02.2007 року по 05.12.2019 року (день фактичної виплати доплати за суміщення поста у розмірі 10 % від посадового окладу за основною посадою після утримання податків), розмір якої за його підрахунками становить 52 237,33 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 603 956,61 грн. за період з 01.11.2016 року по 28.02.2021 року.

Представник відповідача проти вказаних тверджень позивача заперечував, вважаючи їх необґрунтованими і безпідставними.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про оплату праці» та статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 105 КЗпП України встановлено, що працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.

У тому разі, коли умови про розміри доплат за виконання працівником поряд з основною роботою додаткової роботи за іншою професією чи посадою (суміщення професій, посад) або обов`язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи не були визначені відповідно до статті 105 КЗпП України у колективному договорі чи погоджені інакше за відсутності останнього, розмір доплати за таку роботу, виконану за розпорядженням власника або з його відома, визначається судом з урахуванням її складності, характеру, обсягу, а також ступеня використання робочого часу та тарифної ставки працівника.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як вбачається з позовної заяви, у ній міститься розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з її несвоєчасною виплатою за період з 23.02.2007 року по 05.12.2019 року.

Проте, вказаний розрахунок не може бути покладений в основу рішення і не може стати підставою для стягнення коштів, оскільки не є детальним, не містить всіх складових, які стали підставою для нарахувань відповідних сум за певні періоди.

Так, наприклад, відповідно до розрахунку за лютий 2007 року оклад позивача становить 1360,61 грн., 10 % від окладу становить 136,06 грн., а сума компенсації розрахована в розмірі 516,75 грн. Однак, відсутній розрахунок обрахування цієї суми (не вказано обрахування відповідно до індексу інфляції за відповідні місяці із зазначення розмірів самих індексів). Це ж стосується і всіх інших сум компенсації за наступні місяці.

Суд звертає увагу на те, що у позовній заяві позивач посилається на відповідну формулу обрахунку, однак сам розрахунок, виконаний по цій формулі, відсутній.

Відсутність такого детального розрахунку позбавляє суд можливості перевірити правильність та достовірність заявлених позивачем сум. Іншого розрахунку позивачем та його представником суду не надано.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає можливим задовольнити позовні вимоги в цій частині, оскільки позивачем не надано детального розрахунку такої компенсації, тобто не доведено його вимоги щодо її дійсного розміру.

Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц.

Відповідно до правової позиції правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

При розгляді даної справи судом встановлено, і даний факт визнано сторонами, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено в грудні 2019 року згідно постанови Київського апеляційного суду від 14.11.2019 року. Також, позивачем висуваються вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.02.2007 року по 05.12.2019 року - день фактичної виплати доплати за суміщення поста у розмірі 10 % від посадового окладу за основою посадою.

Проте, з даним позовом позивач звернувся до суду 01.03.2021 року шляхом його направлення засобами поштового зв`язку. Вимог про стягнення безпосередньо заробітної плати дана позовна заява не містить.

Відтак, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач пропустив, що є підставою для відмови в задоволенні позову і в цій частині.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем належним чином не доведено його вимоги. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову не дають.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 258, 259, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Правекс Банк» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 15 грудня 2021 року.

Суддя: