Справа № 299/3642/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., МАЦУНИЧА М.В.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 299/3642/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 29 квітня 2020 року, повний текст якого складений 6 травня 2020 року, головуюча суддя Рішко Г.І., -

встановив:

Позивачка ОСОБА_3 12.11.2019 звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Сторони перебували в шлюбі і є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Виноградівського районного суду від 18.10.2013 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь позивачки ОСОБА_3 на утримання дітей у твердій грошовій сумі по 500,00 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 22.08.2013 і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Виноградівського районного суду від 18.12.2018 шлюб між сторонами розірвано.

Відповідач не виконує належним чином рішення суду про стягнення аліментів та свого обов`язку їх сплачувати, внаслідок чого станом на 30.09.2019 виник борг за аліментами в сумі 112247,00 грн.

Позивачка не в змозі самостійно забезпечувати дітей матеріально, діти з часом потребують значно більших втрат на харчування, придбання одягу, забезпечення навчання, відвідування гуртків, оздоровлення тощо. Окрім цього, з часу присудження з відповідача аліментів пройшов тривалий час, значно зріс і прожитковий мінімум для дітей відповідного віку. Визначений раніше судом розмір аліментів уже не забезпечує належного утримання дітей та їхнього повноцінного гармонійного розвитку.

Батько дітей працездатний та зобов`язаний надавати належне матеріальне утримання дітям, розмір аліментів на кожну дитину не може бути меншим за 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Необхідними і достатніми для належного розвитку дітей є аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн на кожну дитину щомісячно.

Діти проживають із позивачкою, перебувають на її утриманні та вихованні, що, однак, не звільняє батька дітей від обов`язку сприяти розвитку дітей. Діти мають право на свободу пересування, в тому числі, на виїзд за кордон з метою оздоровлення, відпочинку, розвитку тощо. Такий виїзд може здійснюватися за згодою батьків, у їх супроводі, а в разі відсутності такої згоди дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу іншого з батьків може бути наданий судом. Позивачка має намір час від часу виїжджати з дітьми за межі України для відпочинку та оздоровлення дітей.

Той із батьків, який проживає окремо від дітей, не вправі перешкоджати у виїзді дітей за кордон. Відповідач раніше надавав нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дітей за кордон із позивачкою, однак, строк дії цього дозволу закінчився і наразі відповідач відмовляється дозволити виїзд дітей за кордон із позивачкою. Такі дії відповідача суперечать законним правам та інтересам дітей, що змішує позивачку звернутися до суду по дозвіл на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька та на виготовлення необхідних для цього документів.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 141, 150, 155, 180, 182, 192 СК України, ст. 313 ЦК України, на інші норми законодавства щодо забезпечення прав та інтересів дітей, уточнивши вимоги позивачка просила:

збільшити розмір, встановлених рішенням Виноградівського районного суду від 18.10.2013 у справі № 299/2945/13-ц аліментів і стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн на кожну дитину щомісяця, однак, не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття;

надати їй дозвіл:

на тимчасовий виїзд за кордон дітей - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Угорської Республіки, Чеської Республіки, Словацької Республіки, Польської Республіки, Республіки Болгарії, Республіки Хорватії, Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до їх повноліття;

на оформлення відповідних документів для виїзду дітей - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до їх повноліття.

Судові витрати просила покласти на відповідача.

Рішенням Виноградівського районного суду від 29.04.2020 позов ОСОБА_3 задоволено частково, постановлено:

відкликати з Центрального відділу ДВС м. Вінниця Головного ТУЮ у Вінницькій області виконавчий лист № 299/2945/13-ц, виданий Виноградівськими районним судом 18.10.2013 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі по 500,00 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 22.08.2013 і до досягнення дітьми повноліття;

стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 , аліменти на утримання двох дітей: доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили;

надати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканці АДРЕСА_2 дозвіл на виїзд за кордон доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Угорської Республіки у строк з 29.05.2020 по 29.05.2021 без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 : на користь ОСОБА_3 768,40 грн судового збору; на користь держави 768,40 грн судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в частині задоволення позову, вважає його в цій частині незаконним і необґрунтованим. Доводи скарги зводяться до таких.

Суд не врахував вимог закону, якими регулюються питання збільшення розміру стягуваних аліментів, а саме, не взяв до уваги відсутність доказів щодо спроможності відповідача сплачувати аліменти на утримання дітей по 2000,00 грн на кожну дитину. Крім того, відповідач часто хворіє, має на утриманні мати, яка є інвалідом 2-ї групи.

Відповідач визнає позов у частині стягнення аліментів у розмірі 1200,00 грн на кожну дитину, який, на його думку, є справедливим.

Вимога про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька необґрунтована та недоведена, оскільки позивачка не довела відсутності добровільної згоди батька на виїзд дітей за кордон, необхідності їх виїзду саме до Угорської Республіки. Діти з цього приводу судом не допитувалися. Суд не з`ясовував доцільності виїзду дітей саме до Угорщини, необхідності лікування дітей за кордоном. Таке рішення передчасне і не відповідає інтересам дітей.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягувати аліменти на утримання дітей у розмірі по 1200,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, а в іншій частині позову - відмовити.

В адресованій суду заяві позивачка ОСОБА_3 просить залишити апеляцію без задоволення як необґрунтовану. Крім того, вказує, що фактично визначений судом першої інстанції строк виїзду дітей за кордон без згоди батька спливає через чотири місяці.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Павенського Б.В., які апеляцію підтримали, розглянувши апеляційну скаргу за правилами ст. 212, ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність позивачки ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, апеляційний суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та з наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не робить висновків щодо судового рішення в неоскарженій частині по суті і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину та його виконання, щодо прав і обов`язків батьків із виховання та розвитку дитини, а також нормами законодавства щодо свободи пересування та виїзду дитини за кордон.

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються.

Таким чином, по захист порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом або договором, а також за відповідних умов із вимогами, задоволення яких виходячи з обставин справи може забезпечити ефективний захист права (інтересу), при цьому, такий визначений судом інший ефективний спосіб захисту права не повинен суперечити закону.

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання яких рішенням Виноградівського районного суду від 18.10.2013 у справі № 299/2945/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь позивачки ОСОБА_3 на утримання дітей у твердій грошовій сумі по 500,00 гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 22.08.2013 і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 10-11, 14, 15).

Рішенням Виноградівського районного суду від 18.12.2018 у справі № 299/3253/18 шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , зареєстрований 12.10.2005 у Відділі РАЦС Виноградівського РУЮ Закарпатської області за актовим записом № 189, розірвано (а.с. 12-13).

30.11.2019 ОСОБА_3 уклала в м. Ніредьгаза, Угорщина, шлюб із ОСОБА_9 , після укладення шлюбу прізвище позивачки « ОСОБА_3 » (а.с. 51, 52).

Як убачається з указаних вище рішень суду, сторони щонайменше з 2013 року проживають нарізно. Позивачка ОСОБА_3 з дітьми проживають за зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 , що підтверджується даними їхніх паспортів громадян України, довідкою Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 25.11.2019 № 70708 (а.с. 7, 8, 20) та іншими матеріалами справи.

Довідкою № 102777/15.26-25/26, виданою 16.10.2019 Центральним відділом ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області у виконавчому провадженні № 40946768, зафіксовано заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів, стягнутих із нього рішенням Виноградівського районного суду від 18.10.2013 у справі № 299/2945/13-ц, станом на 30.09.2019 у сумі 112247,00 грн (а.с. 16).

З наявних на час розгляду справи судом першої інстанції документів і матеріалів убачається, окрім наведеного, що:

син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у сімейного лікаря, дерматолога, ортопеда з діагнозами: вітіліго, вальгуспа деформація стопи, порушення осанки, дифузний зоб І ступеня (а.с. 61);

за період з 1-го кварталу 2015 року по 1-й квартал 2019 року наявна офіційна інформація про доходи ОСОБА_2 лише за лютий 2017 року в сумі 5669,00 грн (а.с. 55);

у ОСОБА_2 є мати ОСОБА_11 , 1954 р.н., яка має інвалідність ІІ групи безтерміново (а.с. 56-59);

заявою від 03.11.2018, посвідченою приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Рішко О.І. за реєстровими № 2242 і № 2243, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 надавали згоду на тимчасові - з 03.11.2018 по 03.11.2019 поїздки до Польської Республіки, Словацької Республіки, Чеської Республіки, Угорщини та інших країн Європейського Союзу та країн-учасниць Шенгенської угоди дітям ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в супроводі одного з них, батьків, кожного окремо, або в супроводі ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який забезпечить безпечне перебування дітей за кордоном та повернення в Україну після кожної поїздки (а.с. 17).

Вирішуючи вимогу позову про збільшення розміру стягуваних за рішенням суду з відповідача аліментів на утримання дітей, яку відповідач визнавав частково (в розмірі по 1109,00 грн на кожну дитину щомісячно) (а.с. 40-45), суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Суд обґрунтовано виходив із кваліфікації прожиткового мінімуму як базового соціального стандарту, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення (ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»), та з динаміки зміни розміру прожитого мінімуму з часу присудження аліментів до часу вирішення справи (7 років), що вочевидь вказує на те, що вже лиш з огляду на відповідні показники та обставини матеріальне утримання дитини з часом значно дорожчає. Суд врахував, що з часу стягнення аліментів рішенням Виноградівського районного суду від 18.10.2013 і до моменту пред`явлення матір`ю дітей позову про збільшення розміру аліментів сплив значний час, а обставини, що мали значення для визначення розміру грошового утримання з батька для дітей, істотно змінилися.

Норми ст. 180, ст. 181 ч. 3, ст. 182 ч.ч. 1, 2, ст. 184 ч.ч. 1, 3 СК України при вирішенні цієї вимоги позову застосовані вірно по суті. Виходячи з того, що матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин, суд оцінюючи наявні в справі докази і матеріали за своїм внутрішнім переконанням, у їх сукупності та взаємозв`язку, виходячи із завдання цивільного судочинства, принципу верховенства права, інтересів дітей (ст.ст. 2, 10, 89 ЦПК України) правильно не взяв до уваги документи щодо начебто фактичної відсутності у відповідача доходів за більш ніж чотири роки поспіль. Зміст таких документів суперечить як реальним обставинам щодо фізичного існування і життя відповідача протягом цього часу, так і, власне, його частковому визнанню позову, яке в сукупності з іншими матеріалами справи вказує на його фактичну спроможність надавати матеріальне утримання дітям. Прав дітей і позивачки така ініціативна позиція відповідача власне щодо участі в матеріальному утриманні дітей не порушує. Загальнозрозумілі і загальновідомі обставини не потребують доказування (ст. 82 ч. 3 ЦПК України).

При вирішенні вимоги про збільшення розміру аліментів слід враховувати, що закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Тому визначений судом відповідно до заявлених вимог розмір аліментів у твердій грошовій сумі 2000,00 грн на кожну дитину протягом тривалого часу забезпечуватиме належне грошове утримання дітей, узгоджуватиметься з вимогами закону, відповідатиме інтересам дітей, покриватиме суттєву частину витрат на дітей і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Такий розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дітей.

Необхідно також враховувати, що за наявності для того підстав, істотної зміни обставин тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах і т.ін., а також вирішувати питання про аліменти на дітей відповідно до положень ст.ст. 189, 190 СК України.

Рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів відповідає вимогам закону та обставинам справи по суті, чого доводи апеляції, в тому числі, самі по собі додані до апеляційної скарги документи про наявність у відповідача та його матері певних захворювань, перебування на лікуванні, що не подавалися до суду першої інстанції та вже лиш як такі не підлягають врахуванню (ст. 83 ч.ч. 1, 2, 4, 5, 8, ст. 367 ч. 3 ЦПК України) (а.с. 93-96), не спростовують.

В частині ж вирішення вимоги про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення.

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);

поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);

поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну; щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2);

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2);

визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом (ст. 31 ч. 1);

жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41).

СК України узгоджується з приписами Конвенції про права дитини та встановлює правила, за якими, зокрема:

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 ч. 1);

батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину (ст. 150 ч.ч. 2, 4);

батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 ч.ч. 1, 3);

здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2);

питання виховання дитини за загальним правилом вирішується спільно (ст. 157 ч. 1).

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).

Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя; фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 271, ст. 272 ч. 1 ЦК України).

Із указаними нормами кореспондуються положення: ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII).

Тож право на свободу пересування не є абсолютним і здійснюється особою з дотриманням установлених для цього державою правил, зокрема, щодо перетинання державного кордону України.

Відповідно до Преамбули, ст. 3 Закону № 3857-XII, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється з дотримання вимог цього Закону, інших актів законодавства та згідно з Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57. За приписами п. 4 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди - подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Зазначене відповідає також правилам щодо необхідності досягнення правової визначеності у відповідних відносинах.

Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею; обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ст. 274 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, зокрема, у спосіб, який враховує змісту цього права, спосіб його порушення та наслідки, що їх спричинило це порушення (ст. 275 ЦК України).

Таким чином, право дитини на свободу пересування, в тому числі, на тимчасовий виїзд за межі України, не може заперечуватися як таке, в тому числі, батьком дитини. Зміст вищенаведених норм у сукупності вказує на те, що дитина не може бути необґрунтовано обмежена у здійсненні особистих немайнових прав, у т.ч., у праві виїзду за кордон для відпочинку, оздоровлення, одержання медичної допомоги, консультацій лікарів тощо. Водночас реалізоване відповідне право може бути на підставі та в порядку, визначеному законом.

Як випливає з матеріалів справи, з правової позиції відповідача, на час звернення матері дитини до суду з позовом строк дії нотаріально посвідченого дозволу батька дітей на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі, зокрема, матері закінчився, батько не дає своєї згоди на такі виїзди дітей за межі України. Така позиція підтверджена відповідачем ОСОБА_2 і на стадії апеляційного розгляду справи. Відсутність добровільної згоди батька на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі матері встановлена, заперечення відповідача щодо цього суперечать дійсним обставинам.

Здійснюючи право на захист і розпоряджаючись цивільними та процесуальними правами на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), позивачка первісно поставила вимогу про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька взагалі не визначивши ані країни прямування, ані періоди перебування за кордоном (а.с. 1-5). У подальшому позивачка заявою від 19.02.2020 уточнила цю вимогу і просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дітей до Угорської Республіки, Чеської Республіки, Словацької Республіки, Польської Республіки, Республіки Болгарії, Республіки Хорватії, Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет без згоди та супроводу батька, до їх повноліття (а.с. 60).

Тобто, всупереч установленим законодавством правилам, позивачка пред`явила вимогу про надання дозволу на виїзд дітей за кордон одразу до восьми країн на період до досягнення дітьми повноліття, без вказівки на конкретні за періодами виїзди до конкретних країн. Така вимога не відповідає принципу правової визначеності та вочевидь не має ознак періодичних тимчасових виїздів з визначеною метою на визначені періоди часу в конкретні країни, які узгоджувалися б, у тому числі, з дійсним режимом життя дітей, їх навчанням, відпочинком тощо.

За обставин такої невизначеності та неконкретності пред`явленої вимоги суд першої інстанції, задовольнивши її частково, не навів обґрунтування щодо того, чому слід надати дозвіл на виїзд дітей до Угорщини та на період в один рік (з 29.05.2020 по 29.05.2021), як це випливає з формулювання резолютивної частини рішення суду. Такий період часу є тривалим, охоплює, в тому числі, період навчання дітей у навчальному закладі та не може бути визнаний тимчасовим виїздом. До того ж, суд не вказав у рішенні про виїзд дітей за кордон саме як про тимчасовий. Тож суд по суті на власний розсуд обрав країну прямування дітей та строк перебування дітей у ній, які підлягають документальному повідомленню органу прикордонного контролю при перетинанні державного кордону. Таке рішення суду не може бути визнане законним і обґрунтованим.

Наостанок, ані позивачка, ані суд першої інстанції виходячи з інтересів дітей, установлених у справі обставин у взаємозв`язку з нормами ст. 157 ч. 5 СК України не перевірили, чи є необхідним вирішення у відповідних межах саме судовим порядком питання про тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу їх батька. Зрештою батьки дітей діючи дійсно в їхніх інтересах вправі в будь-який час врегулювати питання тимчасових виїздів дітей за кордон за взаємною згодою.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги позову про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька скасувати, у задоволенні цієї вимоги відмовити, а також скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору в сумі 768,40 грн, в іншій частині на підставі ст. 375 цього Кодексу залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Виноградівського районного суду від 29 квітня 2020 року

в частині задоволення вимоги позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька скасувати, у задоволенні цієї вимоги - відмовити, а також скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору в сумі 768,40 грн,

в іншій частині залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 15 лютого 2021 року.

Судді