№ 201/5765/21
провадження 2/201/2596/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи Обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «ЛОЦМАНСЬКИЙ» і управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно (гараж),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09 червня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно (гараж), позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилалися на те, що 15 березня 1988 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська було створено Автогаражний кооператив «Лоцманський» для будівництва гаражів індивідуального користування. Для будівництва гаражів індивідуального користування Автогаражному кооперативу «Лоцманський» було виділено земельну ділянку, яка в 1998 році була передана у постійне користування по фактичному розміщенню гаражів, згідно рішення № 2040 від 12 жовтня 1998 року виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради. 15 жовтня 1993 року позивач ОСОБА_1 вступив до АГК «Лоцманський» та повністю вніс суму пайового внеску, як члену АГК «Лоцманський» позивачу було надано дозвіл для будівництва гаражу. ОК АГК «Лоцманський» гаражний комплекс в експлуатацію не вводився.

В 1993 році ОСОБА_1 за власний кошт побудував гараж № НОМЕР_1 , розташований на території Автогаражного кооперативу «Лоцманський» по провулку Садовому, буд. З у м. Дніпропетровську площею 27.6 кв. м. з погрібом площею 20.0 кв. м.. Під час проведення будівельних робіт ним були дотриманні будівельні, технічні, санітарні та екологічні норми. Після завершення будівництва було проведено технічне обстеження, згідно якого встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації гаражу з погрібом та надано Звіт про технічне обстеження. На гараж був виготовлений технічний паспорт. З 1993 по теперішній час позивач відкрито користується даним нерухомим майном протягом 28 років.

Управлінням ДАБК Дніпровської міської ради 26 січня 2021 року за № 9/3-53 за результатами розгляду вказаної заяви та декларації про готовність об`єкта до експлуатації повідомлено, що на даний час не передбачено чинним законодавством введення в експлуатацію гаражів на території гаражних кооперативів, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості врегулювати та зареєструвати право власності на гараж в досудовому порядку, а тому виникла необхідність у зверненні до суду з вказаним позовом.

Позивач вважає вказане порушуючим його права. Звернувся до відповідача з питанням оформлення вказаних документів, відповідач фактично не заперечує проти вказаного, але зараз змінилися законодавчі вимоги до такого оформлення та позивачу рекомендовано питання про право власності на гараж вирішити в судовому порядку. Отже, в добровільному порядку спірне питання вирішене не було і ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та просив визнати за ним право власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований в ОК автогаражний кооператив «ЛОЦМАНСЬКИЙ», який складається з гаражу № НОМЕР_1 загальною площею 27.6 кв. м. з погрібом площею 20 кв. м., задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнав, оскільки ними стосовно позивача порушень не допущено. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представники третіх осіб АГК «Лоцманський» і управління ДАБК Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, в листі на адресу суду проти позову не заперечували, погодилися і визнали позовні вимоги і просили винести рішення по закону на розсуд суду за наявними матеріалами справи без участі їх представників. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності представників вказаних третіх осіб згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третіх осіб, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 09 березня 1988 року виконкомом Дніпропетровської міської ради було прийнято рішення № 67/9 про відвід виробничому об`єднанню ПМЗ земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва кооперативних гаражів. 15 березня 1988 року був створений авто-гаражний кооператив «Лоцманський», який був зареєстрований згідно рішення № 230 виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 15 березня 1988 року, затверджено його Статут.

15 жовтня 1993 року позивач ОСОБА_1 вступив до АГК «Лоцманський», що підтверджується рішенням № 1580 та повністю вніс суму пайового внеску. Як члену Автомобільного гаражного кооперативу «Лоцманський» позивачу було надано дозвіл для будівництва гаражу. ОК АГК «Лоцманський» гаражний комплекс в експлуатацію не вводився. В 1993 році ОСОБА_1 за власний кошт побудував гараж № НОМЕР_1 , розташований на території Автогаражного кооперативу «Лоцманський» по провулку Садовому, буд. З у м. Дніпропетровську площею 27.6 кв. м. з погрібом площею 20.0 кв. м., без належно затвердженого проекту. Під час проведення будівельних робіт ним були дотриманні будівельні, технічні, санітарні та екологічні норми. Після завершення будівництва було проведено технічне обстеження, згідно якого встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації гаражу з погрібом та надано Звіт про технічне обстеження. На гараж був виготовлений технічний паспорт. З 1993 по теперішній час ОСОБА_1 відкрито користується даним нерухомим майном протягом 28 років, він став членом кооперативу, користувався гаражем, утримував та сплачував необхідні платежі до кооперативу.

Звернувся до відповідача з питанням оформлення вказаних документів, відповідач фактично не заперечує проти вказаного, але зараз змінилися законодавчі вимоги до такого оформлення та позивачу рекомендовано питання про право власності на гараж вирішити в судовому порядку. Отже, в добровільному порядку спірне питання вирішене не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом з`ясовано, що дійсно 15 березня 1988 року виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровськ на підставі рішення виконкому міської Ради народних депутатів за № 67/9 від 09 березня 1988 року було створено юридичну особу - Автогаражний кооператив «Лоцманський» для будівництва гаражів індивідуального користування. Дата первинної реєстрації Автогаражного кооперативу «Лоцманський»: 15 березня 1988 року, ідентифікаційний код 23644148, що підтверджується Свідоцтвом № 053553 про державну реєстрацію юридичної особи. Для будівництва гаражів індивідуального користування Автогаражному кооперативу «Лоцманський» було виділено земельну ділянку, яка в 1998 році була передана у постійне користування по фактичному розміщенню гаражів, згідно рішення № 2040 від 12 жовтня 1998 року виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради.

15 жовтня 1993 року позивач ОСОБА_1 вступив до АГК «Лоцманський», що підтверджується рішенням № 1580 та повністю вніс суму пайового внеску. Як члену Автомобільного гаражного кооперативу «Лоцманський» позивачу було надано дозвіл для будівництва гаражу. ОК АГК «Лоцманський» гаражний комплекс в експлуатацію не вводився.

В 1993 році ОСОБА_1 за власний кошт побудував гараж № НОМЕР_1 , розташований на території Автогаражного кооперативу «Лоцманський» по провулку Садовому, буд. З у м. Дніпропетровську площею 27.6 кв. м. з погрібом площею 20.0 кв. м., без належно затвердженого проекту. Під час проведення будівельних робіт позивачем були дотриманні будівельні, технічні, санітарні та екологічні норми. Після завершення будівництва було проведено технічне обстеження, згідно якого встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації гаражу з погрібом та надано Звіт про технічне обстеження. На гараж був виготовлений технічний паспорт. З 1993 по теперішній час позивач ОСОБА_1 відкрито користується даним нерухомим майном протягом 28 років.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 15 січня 2020 року за № 50660880, прийнято рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію права власності на гараж, що розташований на території Автогаражного кооперативу «Лоцманський» по АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що позивачем не надано документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. 15 січня 2021 року позивач звернувся з заявою до Управління ДАБК Дніпровської міської ради щодо введення гаражу в експлуатацію та надав відповідні документи: заяву та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації гараж з погрібом, що розташований у АДРЕСА_1 ), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт.

Управлінням ДАБК Дніпровської міської ради 26 січня 2021 року за № 9/3-53 за результатами розгляду вказаної заяви та декларації про готовність об`єкта до експлуатації повідомлено, що на даний час не передбачено чинним законодавством введення в експлуатацію гаражів на території гаражних кооперативів, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості врегулювати та зареєструвати право власності на гараж в досудовому порядку, а тому виникла необхідність у зверненні до суду з вказаним позовом.

В 2016 році загальними зборами членів кооперативу набула чинності нова редакція Статуту, згідно якого повне найменування кооперативу: Обслуговуючий кооператив авто гаражний кооператив «ЛОЦМАНСЬКИЙ».

У відповідності ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом.

Як роз`яснено в пп. «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 (зі змінами та доповненнями), при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово- будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. З статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини моше бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Запропонований шлях відновлення порушеного права є адекватним порушенню і узгоджується з приписами ст. 16 ЦК України, які надають право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 319 цього Кодексу, встановлені визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Член гаражного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за гараж наданий йому в користування, набуває права власності на це майно. Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому збудував капітальний гараж за власні кошти, вніс в повному обсязі свій пайовий внесок за гараж до кооперативу, позивач також сплатив повністю свій пайовий внесок за гараж і володіє гаражем на підставі рішення виконкому.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що гаражний кооператив « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якому знаходиться спірний гараж (користувач земельної ділянки) не заперечує і клопоче про визнання права власності на вказаний гараж № НОМЕР_1 за позивачем, про що є письмове підтвердження; виконані роботи по будівництву гаража не протирічать вимогам закону і проводились з відома гаражного кооперативу та органів місцевої влади з дотриманням будівельних та інших необхідних норм; зустрічні позовні вимоги не заявлені; спадкоємців або претендентів немає, кооператив на гараж не претендує; оформити документи на спірний гараж позивач в іншому передбаченому законом порядку не може; ніяким іншим чином вирішити питання немає можливості.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з сукупності двох підстав: 1) з моменту його прийняття до експлуатації, 2) з моменту державної реєстрації.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Позивач не ввів спірний об`єкт нерухомого майна у встановленому порядку в експлуатацію через зміну закону.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи Відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права. за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на наведене, заявлені вимоги є ефективним способом захисту порушеного права, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги не визнання частини позову стороною відповідача, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити і визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований в ОК «Автогаражний кооператив «ЛОЦМАНСЬКИЙ» за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з гаражу № НОМЕР_1 загальною площею 27.6 кв. м. з погрібом площею 20 кв. м..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 7, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1, 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 203, 215, 317, 319, 321, 328, 344, 391, 392, 524-526, 530 ЦК України, ст. 2, 9, 19, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на гараж № НОМЕР_1 , розташований в Обслуговуючому кооперативі «Автогаражний кооператив «ЛОЦМАНСЬКИЙ» за адресою: м. Дніпро, провулок Садовий, 3, який складається з гаражу № НОМЕР_1 загальною площею 27.6 кв. м. з погрібом площею 20 кв. м..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 14 грудня 2021 року.

Суддя -