ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 953/7019/20

провадження № 22-ц/818/3880/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участі секретаря Гришиної А.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійним вимог щодо предмету спору, Шепетівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року в складі судді Губської Я.В.,

у с т а н о в и в :

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійним вимог щодо предмету спору, Шепетівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Шепетівський МР ВДВС Центрально Західного МРУ МЮ), Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Шевченківський ВДВС у місті Дніпрі Південно Східного МРУ МЮ), та просила встановити і стягнути з відповідача заборгованість по аліментам за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 111 634,00 грн та пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 111 634,00 грн.

Позов мотивовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2008 року в справі № 2-3350/08/16 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 червня 2008 року до досягнення дитиною повноліття.

З 2012 року виконавчий лист № 2-3350/08/16, виданий 22 вересня 2008 року за вказаним рішенням суду першої інстанції знаходився на примусовому виконанні Шепетівського МР ВДВС Центрально Західного МРУ МЮ (АСВП № 33706488).

В січні 2020 року на її звернення до Шепетівського МР ВДВС Центрально Західного МРУ МЮ вона отримала інформацію, що з 03 серпня 2012 року по 19 жовтня 2016 року боржник ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 м. Шепетівка, заборгованості по сплаті аліментів станом на 19 жовтня 2016 року немає. З 19 жовтня 2016 року боржник ОСОБА_2 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 м. Дніпро, тому 19 жовтня 2016 року була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, яка була направлена на виконання до вказаної військової частини. Станом на 01 грудня 2019 року ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 62 991, 62 грн.

Зазначає, що розрахунок заборгованості має суперечливий характер, а за деякі місяці аліменти не були сплачені взагалі. Згідно з її розрахунком заборгованість по аліментам за період з 2017 - 2019 роки складає 111 634,00 грн, яку вона просила стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 63 584,07 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до частини восьмої цієї статті питання заборгованості вирішується судом лише у разі спору про її розмір. Оскільки нарахування заборгованості за аліментами здійснено за виконавчим листом, вказана заборгованість підлягає стягненню державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за аліментами задоволенню не підлягають.

Сума пені за прострочення сплати аліментів розрахована позивачкою за період з 2017 року по 2020 рік і станом на 01 червня 2020 року складає 111 634,00 грн, що перевищує 100 % розміру заборгованості по аліментах. Суд обчислив розмір пені за аліментами на підставі довідки державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Дніпрі Південно Східного МРУ МЮ про розрахунок заборгованості по аліментах ОСОБА_2 , яка за період з жовтня 2016 року по 28 лютого 2021 року складає 63 584,07 грн. Вимогами статті 196 СК України передбачено, що розмір неустойки (пені) не може бути більше 100 % заборгованості за аліментами, а тому суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивачки пеню за прострочення аліментів за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року в розмірі 63584,07 грн.

30 квітня 2021 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що для того, щоб отримувач аліментів мав право на стягнення з боржника пені на підставі статті 196 СК України, повинна бути доведена вина боржника у виникненні заборгованості за аліментами.

Вини ОСОБА_2 в тому, що виконавчі служби із затримкою направляли виконавчий лист до місць проходження служби відповідача, у зв`язку з чим аліменти відраховувались із заробітної плати боржника несвоєчасно, не має. А тому вважає, що правові підстави для покладення на ОСОБА_2 зобов`язання сплатити пеню на підставі статті 196 СК України відсутні.

30 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за аліментами, як зазначено в оскаржуваному рішенні, є відсутність постанови про закінчення виконавчого провадження. Однак, судом першої інстанції залишено поза увагою правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13 січня 2021 року в справі № 2 751/2007 (провадження № 61 15422св20), відповідно до якої стягувач аліментів вправі обирати спосіб судового захисту, або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах.

Зазначає, що суд першої інстанції не провів самостійний розрахунок обчислення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, а тому, відповідно, невірно встановив розмір заборгованості.

08 червня 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 , в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що в незалежності від дати передачі виконавчого листа від однієї виконавчої служби до іншої виконавчої служби відповідач повинен сплачувати аліменти в розмірі, визначеному за рішенням суду. Це є обов`язком, який виник на підставі рішення суду, та повинен виконуватись боржником в незалежності від місця знаходження виконавчого листа. Оскільки у ОСОБА_2 існує заборгованість по сплаті аліментів, він має сплатити на користь позивача неустойку (пеню) з підстав, передбачених статтею 196 СК України.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

Шепетівський МР ВДВС Центрально Західного МРУ МЮ та Шевченківський ВДВС у місті Дніпрі Південно Східного МРУ МЮ рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в частині вирішення спору про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що сторони є батьками сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2008 року в справі № 2-3350/08/16 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 червня 2008 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 54 56, т. 2).

На виконання зазначеного заочного рішення судом видано виконавчий лист, який було пред`явлено до примусового виконання Шепетівським МР ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області.

03 серпня 2012 року державним виконавцем Шепетівського МР ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області відкрито виконавче провадження, яке зареєстровано в АСВП за № 33706488.

Згідно з листом Шепетівського МР ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області від 17 грудня 2019 року № 38066 з 03 серпня 2012 року по 19 жовтня 2016 року боржник ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 м. Шепетівка, де і здійснювалось стягнення аліментів з доходів боржника. Станом на 19 жовтня 2016 року заборгованість по аліментам у ОСОБА_2 відсутня.

З 19 жовтня 2016 року боржник ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 м. Дніпро.

19 жовтня 2016 року була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, яка була направлена на виконання до цієї військової частини.

Постановою Шепетівського МР ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області від 13 грудня 2019 року виконавче провадження № 33706488 було передано до Шевченківського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області.

Згідно з довідкою розрахунком Шепетівського МР ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області станом на 01 грудня 2019 року ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 62 991, 62 грн (а. с. 80, 81, 83, 84, т. 2).

Виконавче провадження № 33706488 постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Дніпрі Південно Східного МРУ МЮ від 27 січня 2020 року прийнято до виконання (а. с. 18, т. 3).

Відповідно до листа Шевченківського ВДВС у місті Дніпрі Південно Східного МРУ МЮ від 16 квітня 2020 року № 03 2/18453/3 заборгованість по аліментам ОСОБА_2 станом на 01 квітня 2020 року становить суму в розмірі 74 402,37 грн. Зазначено, що вказана заборгованість буде перерахована після надання звітів про здійснення відрахувань з заробітної плати, виданої військовою частиною НОМЕР_3 та надання інформації про доходи боржника від Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби.

Згідно з розрахунком заборгованості, виданим Шевченківським ВДВС у місті Дніпрі Південно Східного МРУ МЮ від 09 березня 2021 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментам станом на 26 лютого 2021 року становить 53 265,11 грн.

Щодо вимог про стягнення боргу зі сплати аліментів.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Відповідно до частин третьої, восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Отже суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц.

Таким чином, враховуючи те, що відповідна заборгованість за аліментами визначена в порядку виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2008 року в справі № 2-3350/08/16 про стягнення аліментів, яке підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Отже вимога ОСОБА_1 про її стягнення у цій справі може спричинити подвійне стягнення аліментів, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню не підлягає.

Щодо стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) уточнив висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 працевлаштований, має офіційну заробітну плату.

З дня відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 м. Шепетівка, де і здійснювалось стягнення аліментів з доходів боржника. Станом на 19 жовтня 2016 року заборгованість по аліментам у ОСОБА_2 була відсутня.

З 19 жовтня 2016 року боржник ОСОБА_2 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 м. Дніпро.

І лише в грудні 2019 року постановою Шепетівського МР ВДВС ГТУЮ у Хмельницькій області від 13 грудня 2019 року виконавче провадження № 33706488 було передано до Шевченківського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області.

24 січня 2020 року виконавче провадження № 33706488 надійшло до іншої виконавчої служби та постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Дніпрі Південно Східного МРУ МЮ від 27 січня 2020 року прийнято до примусового виконання.

Таким чином, доводи позивача про те, що ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів на дитину є безпідставними. Заборгованість за аліментами, яка існує у відповідача, не є наслідком його винних дій.

Крім того, судова колегія враховує той факт, що відповідач звертався з рапортом до командира військової частини про стягнення з його грошового забезпечення 33 % на користь ОСОБА_1 для погашення заборгованості, яка існувала через затримку надходження виконавчого листа, що також свідчить про відсутність у ОСОБА_1 умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментам.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів.

Доводи позивача про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає у всіх випадках є безпідставними, оскільки у цій категорії справ визначальним є вина платника аліментів у виникненні заборгованості по аліментам, що узгоджується з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19).

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення (частина перша статті 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення спору про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року скасувати в частині вирішення спору про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Шепетівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський