Справа № 452/1491/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"03" грудня 2021 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Пташинського І.А.

при секретарі Кухар О.П.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Самборі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

встановив :

ОСОБА_3 звернулася в суд із вказаною позовною заявою. Свої вимоги мотивує тим, що вона являється власником житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , що підтверджуєтьсяСвідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.09.2006 р., Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.12.2007 р., Договором дарування ј частини квартири від 31.12.2015 р. та Договором дарування Ѕ частини квартиривід 03.06.2020 р. В даній квартирі, крім неї, є зареєстрований її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та колишній чоловік ОСОБА_2 , який в її квартирі не проживає і не появляється, не несе витрат по утриманню будинку та витрат по сплаті платежів за житлово-комунальні послуги. Добровільно ОСОБА_2 з реєстрації не знімається і це створює для неї додаткові чималі фінансові витрати на сплату комунальних послуг у великому розмірі та ускладнює матеріальне становище, оскільки не дає можливості скористатися пільгами та оформити житлову субсидію. На підставі викладеного, просить визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в її квартирі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат Дашинич І.Б. вимоги позову підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того зазначив, що відповідач вже більше року не проживає в квартирі позивача, добровільно перейшов жити за іншою адресою АДРЕСА_2 , де проживає в складі іншої сім`ї із жінкою та сином. Жодних особистих речей відповідач в квартирі позивача не має, оскільки забрав їх при переїзді. Спільного побуту позивач та відповідач не ведуть. Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення та пояснив, що в травні 2020 р. він не зміг потрапити до спірної квартири своєї колишньої дружини позивача у справі, так як були поміняні замки на дверях. Десь у жовтні-листопаді 2020 р. він звертався з цього приводу до дільничного, однак той заяву не прийняв. Погоджується з тим, що ОСОБА_3 є власником квартири в цілому і з нею разом проживає їх син.Спільного побуту із позивачем не веде.З листопада 2020 р. він разом із восьмирічним сином та іншою жінкою ОСОБА_5 в іншій квартирі, за яку він сплачує комунальні послуги. Зараз за комунальні послуги за квартиру позивача він не сплачує і доказів, що сплачував раніше, теж не має. Просив у позові відмовити.

Вислухавши думку представника позивача, відповідача, дослідивши докази в справі, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 в цілому, що підтверджується:

-Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.09.2006 р., згідно якого ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності належить ј частка квартири АДРЕСА_1 , та в якому зроблено запис про те, що 17 грудня 2007 р. Самбірською державною нотаріальною конторою видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частину тієї квартири, що належала ОСОБА_6 за реєстровим №2-2226 та 2-2229;

-Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Самбірською державною нотаріальною конторою від 17 грудня 2007 р., згідно якого ОСОБА_3 є спадкоємцем Ѕ частки спадкового майна ОСОБА_6 , яке складається із ј частиниквартири №20 в будинку АДРЕСА_3 (реєстр. №2-2226);

-Договором дарування ј частини квартири від 31.12.2015 р., згідно якого ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ), діючи зі згоди колишньої дружини ОСОБА_3 , передав ОСОБА_4 безоплатно у власність належну йому на праві приватної власності ј частку квартири АДРЕСА_1 (реєстр.№1808);

-Договором дарування 1/2 частини квартири від 03.06.2020 р., згідно якого ОСОБА_4 (Дарувальник)передав ОСОБА_3 безоплатно у власність належну йому на праві приватної власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (реєстр.№534);

-Договором купівлі-продажу 1/8 часки квартири від 31.12.2015 р., згідно якого ОСОБА_8 (Продавець) продав належну йому на праві приватної власності 1/8 частину квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 (Покупець) купила вищевказану частку квартири.

Із будинкової книги, відомо, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований в АДРЕСА_4 . Також там зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 01 серпня 1987 року у відділі ЗАГС Самбірського міськвиконкому Львівської області (актовий запис № 177), розірвано.

Із Довідки виданої КП СМР «ЖЕК» №2209 від 19.04.2021 року ОСОБА_3 , відомо, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований її колишній чоловік - ОСОБА_2 , 1966 р.н., та син - ОСОБА_4 , 1988 р.н.

Поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які вони дали під час розгляду справи по суті, підтверджується, що ОСОБА_2 , 1966 року народження, в житловому будинку по АДРЕСА_4 зареєстрований, але вже понад рік у вказаній квартирі не проживає, спільного господарства із позивачем не веде, має іншу сім`ю з якою і проживає в іншому місці. Про ці обставини їм достовірно відомо, оскільки ОСОБА_8 є рідним братом позивача, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є сусідами ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання про те, які норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник зприводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні нормиЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень норм ст. ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Нормою частини 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з приписами частин 1, 2 та 5 статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що сторони не проживають однією сім`єю і позивач не пов`язаний з відповідачем спільним побутом;відповідач ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад рік без жодних поважних причин, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, зв`язку з квартирою не підтримує, де немає його майна та особистих речей,

Будь-яких даних про те, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 з поважних причин відповідачем в суді не доведено і судом не встановлено. Твердження відповідача про те, що позивачем йому чиняться перешкоди у проживанні в квартирі АДРЕСА_1 суд відхиляє, як такі які нічим не доведені та які спростовуються поясненнями самого ж відповідача про те, що : «З листопада 2020 р. він разом із восьмирічним сином та іншою жінкою ОСОБА_5 проживають в іншій квартирі, за яку він сплачує комунальні послуги».

Відтак право відповідача на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , власником в цілому якого є позивач, підлягає припиненню на його вимогу на підставі частини 2 статті 406 ЦК України.

Такий висновок суду повністю відповідає правовим висновкам, зробленим Верховним Судом 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та 14 серпня 2019 року у справі 702/101/18.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Верховний Суд у справі №465/2559/14-ц від 06 лютого 2019 року підстав відступити від таких висновків не встановив.

При визнанні судом особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття цієї особи з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на приписи статті 13 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст. 12,13,89, 259, 263, 265ЦПК України суд,

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ІПН НОМЕР_1 ), таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя