Постанова

Іменем України

16 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 564/1221/14-ц

провадження № 61-4218св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 14 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № RML-008/250/2007, згідно з умовами якого банк надав кредит в розмірі 63 282,00 дол. США на споживчі цілі строком на 25 років з кінцевою датою погашення - 14 червня 2032 року зі щомісячною сплатою ануїтетних платежів із застосуванням плаваючої процентної ставки, що складається з незмінної частини у вигляді фіксованого відсотка в розмірі 4,49 % та перемінної частини у вигляді ставки FIDR.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків у строки, встановлені договором, належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 13 березня 2014 року утворилася заборгованість, яка у добровільному порядку погашена не була.

21 грудня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, за яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов`язання за кредитним договором від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007.

На підставі викладеного, з урахуванням змінених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007 у розмірі 67 623,24 дол. США, з яких: 62 575,19 дол. США - заборгованість за кредитом, 5 048,05 дол. США заборгованість за нарахованими відсотками та 173 306,45 грн штрафних санкцій за порушення боргових зобов`язань.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним кредитного договору.

Зустрічний позов мотивовано тим, що умови кредитного договору від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007 щодо видачі та погашення кредиту є недійсними, які неможливо виконати, та такі, що суперечать вимогам чинного законодавства, положенням постанов Національного банку України, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», та є недійсними, оскільки не відповідають вимогам статті 203 ЦК України.

Зазначає, що перед підписанням кредитного договору із зазначенням суми щомісячного платежу, і під час його підписання, і до та під час підписання додаткового договору, уповноважена особа банку ввела його в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, приховала інформацію з чого саме складається щомісячний розмір платежу, а саме - яка сума кредиту буде погашатися при сплаті щомісячного платежу, і яка сума відсотків буде нараховуватись і сплачуватись протягом дії кредитного договору.

Крім того, банк порушив частину другу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: на неповідомлення банком перед укладенням договору про надання споживчого кредиту у письмовій формі всіх умов кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту.

У зв`язку із зазначеним, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати кредитний договір від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007 недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 23 серпня 2018 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним кредитного договору задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № RML-008/250/2007, укладений 14 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 під час розгляду справи надав належні та допустимі докази на підтвердження недійсності оспорюваного договору. При цьому суд визнав безпідставними доводи позивача за первісним позовом про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності.

Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове рішення, яким первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007 станом на 13 березня 2014 року в сумі 67 323, 24 дол. США, що у відповідності до офіційного курсу Національного Банку України становить 624 914,51 грн, та яка складається з: 62 575,19 дол. США - заборгованість за кредитом; 5 048,05 дол. США - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» штрафні санкції - пеню, за кредитним договором від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007 станом на 13 березня 2014 року в розмірі 173 306,45 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач не надав достовірних та належних доказів виконання свого зобов`язання перед банком, не спростував наданого банком розрахунку заборгованості, у зв`язку із цим дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення боргу за договором кредиту та їх доведеність.

При цьому зазначив, що, змінюючи позовні вимоги, банк керувався саме тим розрахунком, який був обрахований судово-економічним експертом при проведенні судової експертизи.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що судом не встановлено і ОСОБА_1 не доведено наявність жодних фактів, які існували в момент вчинення кредитного договору, і які давали б підстави вважати, що банк ввів в оману позичальника щодо умов надання кредиту, його вартості та порядку повернення.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування існуючих правових позицій Верховного Суду, неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи.

На думку заявника, апеляційний суд не врахував те, що у суді першої інстанції було подано усну заяву про застосування до первісних позовних вимог строку позовної давності.

Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що під час укладання оспорюваного договору банк приховав від ОСОБА_1 повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та реального щомісячного розміру платежу після отримання всієї суми кредиту, розміру відсоткової ставки, що позбавило позивача за зустрічним позовом можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що14 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № RML-008/250/2007, згідно з умовами якого банк надав кредит в розмірі 63 282,00 дол. США на споживчі цілі строком на 25 років з кінцевою датою погашення 14 червня 2032 року зі щомісячною сплатою ануїтетних платежів із застосуванням плаваючої процентної ставки, що складається з незмінної частини у вигляді фіксованого відсотка в розмірі 4,49 % та перемінної частини у вигляді ставки FIDR.

21 грудня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, за яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов`язання за кредитним договором від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007.

Установлено, що відповідач своєчасно та в повному обсязі свій обов`язок погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання належним чином не виконував.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 1210/1211/15-15 від 30 липня 2015 року, здійсненої Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України вбачається, що за результатами дослідження сума кредитної заборгованості по кредитному договору станом на 13 березня 2014 року становить 67 623,24 дол. США (в тому числі 62575,19 дол. США - за основним боргом та 5 048,05 дол. США - за нарахованими процентами), заборгованість по сплаті неустойки в розмірі 173 306,45 грн (в тому числі 105 953,52 - пеня за прострочення сплати процентів; 67 352,92 - пеня за прострочення сплати основного боргу).

22 серпня 2018 року ОСОБА_1 під час розгляду справи звернувся до суду із усною заявою про застосування строку позовної давності.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання оспорюваного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт

господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Отже, ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом, який визначає наслідки, що виникають у результаті вчинення недійсних правочинів. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Своєю правомірністю правочини відрізняються від правопорушень (деліктів) - вольових дій, що суперечать вимогам закону та тягнуть за собою правові наслідки, які сторони не бажали отримати. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Установлено, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007, перед його підписанням позичальник був повідомлений про всі істотні умови угоди, що і підтвердив своїм власноручним підписом на кожному його аркуші. Сукупна вартість кредиту також була означена для позичальника.

Апеляційним судом встановлено, що права та обов`язки сторін, як позикодавця так і позичальника, виникли на підставі укладеного між ними кредитного договору, який містить всі основні умови кредитування, зокрема, розмір кредиту та відсотків за користування ним, строк дії договору, порядку погашення заборгованості, забезпечення виконання зобов`язання, відповідальності за порушення зобов`язання, а також права та обов`язки сторін.

За таких обставин, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Встановлено, що 14 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № RML-008/250/2007, згідно з умовами якого банк надав кредит в розмірі 63 282,00 дол. США на споживчі цілі строком на 25 років з кінцевою датою погашення 14 червня 2032 року зі щомісячною сплатою ануїтетних платежів із застосуванням плаваючої процентної ставки, що складається з незмінної частини у вигляді фіксованого відсотка в розмірі 4,49 % та перемінної частини у вигляді ставки FIDR.

21 грудня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, за яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов`язання за кредитним договором від 14 червня 2007 року № RML-008/250/2007.

Установлено, що відповідач своєчасно та в повному обсязі обов`язок погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання належним чином не виконував.

У відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1.9. кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно встановлених пунктами 2.3.7. та ст. 3 цього договору) та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки.

Установлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» скористалося наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 1.9. кредитного договору правом та пред`явило до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань, надіславши 13 березня 2014 року відповідачу ОСОБА_1 вимогу про дострокове погашення заборгованості.

Із висновку судово-економічної експертизи від 30 липня 2015 року № 1210/1211/15-15, здійсненої Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, вбачається, що сума кредитної заборгованості по кредитному договору станом на 13 березня 2014 року становить 67 623,24 дол. США (в тому числі 62 575,19 дол. США за основним боргом та 5 048,05 дол. США за нарахованими процентами), заборгованість по сплаті неустойки в розмірі 173 306,45 грн (в тому числі 105 953,52 грн - пеня за прострочення сплати процентів; 67 352,92 грн - пеня за прострочення сплати основного боргу).

При таких обставинах апеляційний суд, належним чином оцінивши докази, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 67 323, 24 дол. США та пені в розмірі 173 306,45 грн.

Доводи касаційної скарги щодо застосування до первісних позовних вимог строку позовної давності не спростовують правомірних висновків апеляційного суду в цій частині з наступних підстав.

Так, встановлено, що 22 серпня 2018 року ОСОБА_1 під час розгляду справи звернувся до суду із усною заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Тобто, у разі зміни строку виконання основного зобов`язання у порядку частини другої статті 1050 ЦК України і встановлення нового кінцевого строку повернення кредиту, саме з цього часу у банка виникає право на позов щодо погашення заборгованості у цілому і від цього дня розпочинає перебіг визначена статтею 257 ЦК України позовна давність щодо відповідних вимог.

Разом із тим, статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Установлено, що відповідачем останній платеж на погашення боргу здійснювався 05 червня 2012 року, тобто перебіг позовної давності перервався. До суду з указаним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося через засоби поштового зв`язку 30 травня 2014 року, тобто в межах позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки спростовуються наведеними вище нормами права і висновками Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, а також зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Вказані доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного Верховний Суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування постанови апеляційного суду прийнятої за результатом розгляду спору у цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Ухвалою від 11 квітня 2019 року Верховний Суд зупинив виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев