Справа № 464/762/21 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/811/3373/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В.

з участю відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Мукан Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 13 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2021 року позивачі звернулися до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просили визначити, що розмір частки у праві приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є рівними та становить по 1/3 частині кожному.

В обґрунтування позову покликалися, на те що неодноразово зверталися до відповідача щодо вирішення розподілу часток квартири у позасудовому порядку, однак останній категорично відмовляється. Таким чином, позивачі позбавлені будь-якої можливості вирішити в договірному порядку питання щодо визначення часток.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 13 серпня 2021 року позов задоволено.

Визначено, що розмір частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є рівними та становлять по 1/3 частині кожному.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 908 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 гривень.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В своїй апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду незаконне та необгрунтоване, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Покликається на те, що він постійно проживає в спірній квартирі з 2011 року та за власний рахунок утримує майно в належному стані. Вважає, що поліпшення спільного майна надає йому право на збільшення своєї частки.

Вважає, що судом не взято до уваги висловлені ним сумніви, щодо підписання позовної заяви ОСОБА_2 , яка є особою похилого віку, хворіє та не розуміє заявлені вимоги.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивачі в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Від представника позивачів ОСОБА_4 надійшло клопотання про здійснення судового засідання без участі позивачів.

Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, поясненнявідповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Мукан Б.С. на підтримання вимог апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задоволюючи позовні вимоги про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності та належності кожному співвласнику по 1/3 частини квартири, що ґрунтується на засадах рівності і жодним чином не обмежує права одних співвласників за рахунок інших.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, видане 23 жовтня 2008 року Відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №С-07884, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_1 . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Наявність у сторін права спільної сумісної власності на квартиру підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради за № 26902305 від 03 серпня 2010 року.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.2 ст.319 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.1 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК).

Отже, в результаті поділу майна, яке належало співвласникам на праві спільної сумісної власності, правовий режим такого майна змінюється, а саме, воно перетворюється у майно із визначенням часток кожного із співвласників, що є спільною частковою власністю.

Суд першої інстанції, встановивши повно та всебічно обставини справи, дослідивши, врахувавши та надавши оцінку всім поданим сторонами доказам за своїм внутрішнім переконанням на предмет їх належності, достовірності та достатності, обґрунтовано виходив з того, що спірна квартира на праві спільної сумісної власності належить трьом співвласникам, а саме позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_1 та вірно визначив по 1/3 частці квартири кожному співвласнику.

Домовленості між співвласниками квартири щодо часток у спільній сумісній власності не було, квартира була набута у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за своєю правовою природою, набуття права власності на спірну квартиру не залежало від трудового внеску кожного співвласника, тому частки вважаються рівними.

Відповідачем по справі не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що його частка в квартирі має бути збільшена.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено дійсні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відтак, підстави для скасування рішення суду відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 13 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.12.2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.