Номер провадження: 22-ц/813/1450/21
Номер справи місцевого суду: 501/3031/16-ц
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення сплаченого відшкодування, заподіяної працівником шкоди при виконанні трудових обов`язків (в порядку регресу),

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

До Іллічівського міського суду Одеської області звернувся представник ДП МТП «Чорноморськ» з позовом в якому просить:

- стягнути з ОСОБА_2 9099,98 грн. в порядку регресу суму сплаченого відшкодування на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»»;

- стягнути з ОСОБА_1 10030,54 грн. в порядку регресу суму сплаченого відшкодування на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»;

- витрати по сплаті судового збору покласти на Відповідачів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач з посиланням на норми трудового та цивільного законодавства зазначив, що на території п`ятого терміналу Порту відбулося зіткнення товарного а/м Chevrolet Cruze (Vin - НОМЕР_1 ) з автонавантажувачем Toyota (інвентарний номер - 175). Внаслідок зіткнення цих двох автотранспортних засобів було завдано чисельних ушкоджень а/м Chevrolet Cruze (Vin - НОМЕР_1 ).

За кермом автомобіля знаходився докер-механізатор бр. №505 ОСОБА_1 , який прямував до накопичувального майданчика 5 терміналу Порту де на перехресті внутрішніх доріг Порту, зіткнувся з автонавантажувачем під керуванням докера-механізатора бр. №505 ОСОБА_2 .

Зазначений випадок та пошкодження вантажу став наслідком неналежного виконання робочих інструкцій та посадових обов`язків відповідачами, за що відповідачі були притягнуті до дисциплінарної відповідальності на підставі наказу директора порту від 08.07.2016р. за № 68-ст., що підтверджує порушення трудових обов`язків та наявність у діях позивачів вини (а.с.2-6).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення сплаченого відшкодування, заподіяної працівником шкоди при виконанні трудових обов`язків (в порядку регресу) відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ДП «Морський торговельний порт» просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права та дійшов до помилкових висновків.

Короткий зміст відзиву Незалежної профспілки працівників МТП «Чорноморськ» на апеляційну скрагу.

У відзиві на апеляційну скаргу заявник зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 14 грудня 2021 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 31 грудня 2015 року між Державним підприємством морський торговельний порт «Чорноморськ» та ТОВ «Іллічівський Логістичний Центр» було укладено договір за №252/11 «Про перевантаження авто техніки».

Відповідно до п.2.1.2 Порт здійснює складування і зберігання вантажу на відкритих складських площах Порту і приймає всі належні від нього заходи щодо забезпечення схоронності вантажу при його перевалці і зберіганню (а.с.7-13).

16 червня 2016 року на п`ятому терміналі порту було складено акт в якому зазначалось, що в зміну з 08.00 до 20.00 16.06.2016р. при перегонці авто техніки з причалу № 28 на склад № 25 в 16.10 сталося зіткнення автомашини «Шевроле», яким керував докер-механізатор ОСОБА_1 з автонавантажувачем, яким керував докер-механізатор ОСОБА_2 , що призвело до комерційного браку (а.с. 15).

01 вересня 2016 року ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» було направлено на адресу позивача вимогу за № 203 про відшкодування завданих збитків у сумі 87962,20грн. (а.с. 17, 18).

26 жовтня 2016 року позивач в добровільному порядку відшкодував ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» завданих збитків у сумі 87962,20грн. (а.с.19),

08 липня 2016 року наказом директора порту за №68-ст «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників 5-го терміналу відповідачі були притягнуті до дисциплінарної відповідальності за порушення п.п. 1.12.; 2.1.2; 3.1.14 та інших пунктів «Інструкції з охорони праці з виконання робіт, пов`язаних з управлінням транспортними засобами (а.с.20).

Відповідно до змісту ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Таким чином, дана норма матеріального права характеризує юридичний склад, тобто перераховує юридичні факти (порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою і вина працівника) наявність яких дає право власнику притягнути працівника до матеріальної відповідальності.

Відсутність хоча би одного із цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності через відсутність складу матеріальної відповідальності.

Таким чином, виходячи зі змісту вище зазначеної норми матеріального права, працівники несуть відповідальність за шкоду нанесену підприємству внаслідок порушення. Це порушення повинно бути причиною шкоди, а шкода повинна бути результатом порушення.

А тому причинний зв`язок в юриспруденції повинен бути виражений абсолютно конкретно.

Як вбачається з обґрунтувань позовних вимог позивача (а.с. 2-5), основна позиція позивача стосовно стягнення матеріальної шкоди з відповідачів ґрунтується на тому, що відповідачів на підставі наказу директора порту від 08.07.2016р. за № 68-ст. було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган та позбавлення за певних доплат за неналежне виконання ними робочих і посадових обов`язків і цей наказ ними не оскаржено (а.с.20 -21).

Даний наказ повністю ґрунтується на відомчому розслідуванні, яке проводилось одноособово заступником начальника 5-го терміналу з 16.06.2016р. по 22.06.2016р., що на думку позивача є також доказом вини у діях відповідачів (а.с.22 -25).

Однак з такими доводами та позицією позивача суд першої інстанції вірно не погодився, адже наявність чи відсутність наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідачів у відповідності до ч.3 ст.130 КЗпП України, немає ніякого значення при вирішенні питання стосовно покладання матеріальної відповідальності, адже матеріальна відповідальність не може бути покладена на працівника без наявності складу матеріальної відповідальності, які повинні бути підтверджені відповідними доказами.

Аналізуючи наказ директора порту від 08.07.2016р. за № 68-ст. та справу №1/16 відомчого розслідування, яке проводилось одноособово заінтересованою особою заступником начальника 5-го терміналу Гудовик Є.Н. і висновки якого були відображені в наказові, посадова особа не досліджувала та не встановлювала питання, в чому саме конкретно полягає вина відповідачів, тобто, які конкретні неправомірні дії відповідачів стали причиною комерційного браку (шкоди) і чиє є цей комерційний брак (шкода) результатом порушення, а лише обмежився загальними висновками про порушення відповідачами певних пунктів інструкцій з охорони праці, що виключає можливість встановлення в даному випадку наявності винних дій з боку відповідачів та складу матеріальної відповідальності.

Окрім того, згідно з Формою «И» про проведення інструктажу (а.с.107), роботи проводилися на підставі технічних документів РТК - 0295.1, ТР-36/10, ІП - 440-07, Ро-172, з вимогою від працівників строго дотримуватися техніку безпеки і правила безпеки, маршрут, дистанцію, швидкість руху по складу - 10км/г, по району 30км/ч.

Ніяких конкретних висновків стосовно порушення з боку відповідачів зазначених технічних актів та вимог техніки і правил безпеки та швидкості руху посадовою особою при проведенні розслідування та в наказові про притягнення до відповідальності не зазначено, що дає всі підстави стверджувати про відсутність порушення вимог інструктажу зі сторони відповідачів та ще раз підтверджує факт неможливості встановлення в даному випадку наявності винних дій збоку відповідачів та складу матеріальної відповідальності.

Відповідно до ч.4 ст.130 КЗпП України, на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності.

Згідно з ч.1 ст.131 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Тобто виходячи зі змісту даної норми матеріального права, роботодавець при плануванні тих чи інших робіт зобов`язаний передбачити та створити працівникам всі умови, які необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з наряд завдання №461 від 16.06.2016р. (а.с.110-112), подорожнього листа виданого ОСОБА_2 від 16.06.2016р. за №552551 (а.с.109), та Форми «И» про проведення інструктажу від 16.06.2016р. (а.с.107), акту про комерційний брак від 16.06.2016р. (а.с.15), в структурному підрозділі порту п`ятий термінал планувалось перегін легкового автотранспорту з причалу №28 на склад №25, та роботу автонавантажувача FD40 інвентарний №175.

Тобто, на п`ятому терміналі порту планувалася робота, яка передбачала рух різних видів автотранспорту з різними виробничими завданнями.

Таким чином, позивач у відповідності до ч.1 ст.131 КЗпП України, та п.2.1.2. Договору «Про перевантаження імпортної авто техніки» за №252/11 від 31.12.2016р. зобов`язаний був створити відповідачам умови, необхідні для нормальної роботи і повного збереження дорученого їм автотранспорту. Тобто, розробити, ознайомити працівників зі схемою руху та організувати чіткий рух різних за призначенням автотранспортних засобів по території структурного підрозділу де проводились заплановані роботи.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції зобов`язав позивача надати схему руху автотранспортних засобів по території структурного підрозділу на день коли стався комерційний брак (а.с.68,75), позивачем надано лише схему руху автотранспорту по території складу № 25 з дописом від руки з умовним одностороннім зазначенням руху з причалу №28 на склад (а.с.108).

Аналізуючи дану схему, вбачається очевидний факт, що рух різних за призначенням автотранспортних засобів позивачем 16.06.2016р. взагалі не організований, не встановлено порядок руху цих засобів, не визначено можливі місця сліпих зон, їх перетинання та пріоритетності руху автотранспортних засобів в цих зонах. Адже автонавантажувач відноситься до категорії спеціальної техніки, яка обладнана відповідними вантажо-розвантажувальним пристроєм, що має певні габарити та при виїзді з сліпих зон та на перехрестях у зв`язку з поганою видимістю можуть призвести до зіткнення автотранспортних засобів та до комерційного браку.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачем не вирішенні вищезазначені питання, а порядок руху автотранспортних засобів покладено на розсуд працівників, якими є відповідачі, то суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивач знав та допускав можливе настання виробничого ризику у вигляді виробничого браку, який міг статися в результаті відсутності організації роботи та руху різних за призначенням автотранспортних засобів.

Тому суду першої інстанції були підстави для висновку, який підтверджується матеріалами справи, що даний виробничій брак, який стався 16.06.2016р. в результаті зіткнення двох різних за призначенням автотранспортних засобів, у відповідності до ст.130 КЗпП України, кваліфікується як нормальний виробничий ризик, за який відповідачі не можуть бути притягнуті до матеріальної відповідальності.

Окрім того, в даному випадку, як судом вже було встановлено і зазначалось, що 31.12.2015р. між Державним підприємством морський торговий порт «Чорноморськ» та ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» було укладено договір за № 252/11 «Про перевантаження авто техніки».

Відповідно до п.п.2.1.2., 6.4. Договору, саме Порт здійснює складування і зберігання вантажу на відкритих складських площах Порту і приймає всі належні від нього заходи щодо забезпечення схоронності вантажу при його перевалці і зберіганню, а також вважається невинним і не несе відповідальність за порушення договору, якщо він доведе, що прийняв всі залежні від нього заходи для належного виконання даного договору (а.с.7-13).

01 вересня 2016 року ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» було направлено на адресу позивача вимогу за № 203 про відшкодування завданих збитків у сумі 87962,20грн. з посиланням на п. 2.1.2. Договору (а.с.17, 18).

26 жовтня 2016 року позивач в добровільному порядку відшкодував ТОВ «ІЛЛІЧІВСЬКИЙ ЛОГІСТИЧНИЙ ЦЕНТР» завданих збитків у сумі 87962,20 грн. (а.с.19),

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивач добровільно задовольняючи претензію та відшкодовуючи завданих Товариству збитків у сумі 87962,20 грн., визнав факт порушення зі свого боку умов договору визначених п. 2.1.2. та не зміг довести Товариству про прийняття з свого боку всіх залежних від нього заходів забезпечення схоронності вантажу при його перевалці і зберіганні.

Щодо посилання позивача на норми Цивільного Кодексу в обґрунтування позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, то суд першої інстанції вірно поставився до них критично з наступних підстав.

Відповідно до п.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Таким чином, застосування норм цивільного права у вирішенні спорів в трудових правовідносинах допускається тільки у випадку, якщо спірні відносини не врегульовані трудовим законодавством.

Статті 130-138 КЗпП України чітко врегульовано підстави, умови і порядок покладання матеріальної відповідальності на працівників та розмір стягнення шкоди.

Тому аналогія закону у даному випадку не допускається.

У відповідності до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Ця стаття у цивільних правовідносинах застосовується, наприклад, у випадку, коли заподіювач шкоди та особа, що несе відповідальність за завдану шкоду, не збігаються в одній особі (ст.ст.1172-1176, 1177, 1178, 1179, 1207 Цивільного кодексу України).

Право зворотної вимоги (регресу) у цивільних правовідносинах - це вимога кредитора до боржника (особи, яка завдала шкоду) про повернення сплаченого за його вини відшкодування потерпілому (ст.ст.6,108 ЦК). Таке визначення може бути застосованим тільки для регресних зобов`язань, які виникають на підставі зобов`язань відшкодування шкоди.

Відповідачі є працівниками підприємства та знаходяться у трудових відносинах з позивачем і ніяких цивільно-правових зобов`язань про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу у них перед позивачем не виникає, адже при наявності складу матеріальної відповідальності працівники несуть відповідальність лише у розмірі, що не перевищує їх середнього заробітку (ст.131 КЗпП України), цей розмір може бути повний при наявності укладеного між працівником та підприємством договору про повну матеріальну відповідальність.

Але, незважаючи на роз`яснення судом представникам позивача їх прав, позивачем не надано жодного доказу про наявність повної матеріальної відповідальність відповідачів (а.с.47, 158-159).

Щодо розрахунку матеріальної шкоди, то суд першої інстанції також правильно поставився до нього критично, так як він не відповідає порядку, методикам та формулам проведення розрахунку середньої заробітної плати визначених п.п.3,4,5,8 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що VIN-номери автомобіля у різних документах є різними (а.с. 15-16). Крім того, позовна заява також містить інакший VIN-номер.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 14 грудня 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк