Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №352/1690/16-ц

22 січня 2021 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді : Битківського Л.М.,

з участю секретаря Остапишин І.Р.,

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи на стороні

відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про витребування майна з чужого незаконного володіння , -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про витребування з чужого незаконного володіння та повернення у її власність нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку позначеного у технічному паспорті літ.»А», гаражу літ. «Б», криниці №1, хвіртки№2, огорожі №3, 5 воріт №4, а також земельної ділянки площею 0,0669 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:1192.

Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що на підставі договору дарування від 01 березня 2008 року вона набула у власність домоволодінні АДРЕСА_2 . Для обслуговування вказаного будинковолодіння та ведення ОСГ їй передано у власність земельну ділянку площею 0,3168 га за цією ж адресою, що підтверджується Державним актом на право власності на землю від 29 листопада 2002 року. Вказане майно було передано нею в іпотеку ВАТ «Державний ощадний банк України» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, що був укладений між Банком та її чоловіком ОСОБА_4 .

У зв`язку з неналежним виконанням останнім зобов`язань за кредитним договором, Банк на підставі судового рішення Тисменицького районного суду від 29 вересня 2011 року стягнув заборгованість за кредитним договором з неї як поручителя. У процесі виконання згаданого судового рішення домоволодіння АДРЕСА_2 , а також об`єкт незавершеного будівництва нового житлового будинку на тій же ділянці за проектним номером №38а, який не був зареєстрований як окремий об`єкт права власності, було арештовано державною виконавчою службою і у межах виконавчого провадження передано на примусову реалізацію. 15 травня 2012 року проведені прилюдні торги з примусової реалізації належного їй домоволодіння і земельної ділянки АДРЕСА_3 , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_2 . Переможцем торгів стала ОСОБА_8 і 29.05.2012 року було зареєстровано права власності за ОСОБА_9 .

Дане майно протиправно вибуло з її власності, оскільки рішенням Тисменицького районного суду від 18.07.2013 року, яке набрало законної сили 13.09.2013 року, згадані торги були визнані недійсними. Однак, до того часу, набувачем ОСОБА_9 придбане майно було розділено на окремі частини з присвоєнням окремих адрес. Зокрема, майно яке є предметом спору у цій справі, виділено в окреме домоволодіння АДРЕСА_2 , а саме виділено житловий будинок літ.«А», гараж літ. «Б», криницю №1, хвіртку №2, огорожу №3, 5 і ворота №4. В подальшому цьому домоволодінню присвоєно змінену адресу АДРЕСА_1 . Вказані будівлі, а також виділену під дане домоволодіння частину земельної ділянки за цією адресою площею 0,0669 га , на підставі договору дарування від 20.08.2013 року від свої матері ОСОБА_9 набув у власність відповідач ОСОБА_6 .

Посилаючись на ст.387,388 ЦК України вказала на те, що має намір витребувати своє майно від ОСОБА_6 , виходячи з того, що відповідно до судового рішення, на підставі ст.215 ЦК України визнано судом недійсним правочин відповідно до якого майно вибуло з її володіння (проведені торги).

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_10 заявлені вимоги підтримали з мотивів наведених у позові. Просили позов задовольнити.

Згідно поданого письмового відзиву, заявлені позовні вимоги відповідач не визнав. Зазначив, що відповідно до договору дарування від 01.03.2008 року, ОСОБА_5 отримала в дар від матері ОСОБА_7 нерухоме майно домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке складалось з житлового будинку площею 107,6 кв.м., житлова площа 62 кв.м. та належні до нього господарські будівлі і споруди літню кухню площею 93 кв.м., паливну площею 9,4 кв.м., колодязь і огорожу. Вказане майно ОСОБА_5 на підставі іпотечного договору укладеного з ВАТ «Державний ощадний банк України» передала в іпотеку банку у якості забезпечення виконання зобов`язання чоловіка ОСОБА_4 . Після придбання з прилюдних торгів майна - домоволодіння по АДРЕСА_2 , новий власник ОСОБА_8 звернулась до Чукалівської сільської ради із заявою про виділення з будинковолодіння АДРЕСА_2 окремого житлового будинку, який внаслідок проведеної реконструкції був перебудований із літньої кухні, яка мала площу 93 кв.м. у новий житловий будинок площею 269,7 кв.м. Рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 10 липня 2012 року за заявою ОСОБА_9 з будинковолодіння АДРЕСА_4 . Разом з цим житловим будинком у окреме домоволодіння виділено гараж, а також криниця і огорожа.

В результаті проведеного ОСОБА_9 поділу перебудованого домоволодіння по АДРЕСА_2 , виник новий об`єкт права власності, який ніколи позивачці не належав, право власності за ОСОБА_5 на дані споруди не реєструвалось. Адреса цього нового домоволодіння була змінена на АДРЕСА_1 і цьому об`єкту присвоєно реєстраційний номер 58.

У складі домоволодіння АДРЕСА_2 залишився житловий будинок А загальною площею 107,7 кв.м, сарай Б, огорожа N1, про що внесені зміни до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідач ОСОБА_6 набув права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20.03.2013 року і є добросовісним набувачем, оскільки будь-яких обтяжень на вказане майно не було накладено.

Крім того, зазначив, що об`єктом віндикаційного позову є індивідуально-визначене майно, яке наявне у незаконному володінні відповідача та існує в натурі на момент подання позову. Об`єкт нерухомості, який раніше перебував у власності позивачки, припинив своє існування внаслідок поділу, подальшої реконструкції та перебудови тієї частини, яка знаходиться у володінні відповідача. Підстав для вимог про повернення речі, яка не належала позивачці, ст.387 ЦК не встановлює.

Крім того, відповідачем подано суду заяву про застосування строків позовної давності. У поданій заяві він вказує, що перебіг позовної давності за вимогами позивачки слід рахувати з часу, коли вона довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому звертав увагу на судову практику щодо презумпції можливості і обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Крайнім моментом, коли позивачка мала підстави переконатись у порушення її права щодо володіння належним майном, вважає дату набрання законної сили рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18.07.2013 року, яким за позовом самої ОСОБА_5 прилюдні торги з продажу нерухомого майна визнано недійсними. Такою датою є день постановлення у цій справі ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області 13.09.2013 року. В той час як позов позивачкою заявлено 18.11.2016 року, тобто через 3 роки і 2 місяці. Посилання позивачки на неможливість отримати інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважає надуманим, безпідставним і не доведеним.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві. Наголосив на тому, що факт визнання торгів з реалізації майна у порядку виконання судового рішення не є безумовною підставою для повернення майна адже його у первинному вигляді не існує, а те яке фактично існує на даний час ніколи позивачці не належало. Частини нерухомого майна, які дійсно були виділені в окремі об`єкти права власності, внаслідок реконструкції, перебудови, зміни технічних характеристик і параметрів, що були здійснені уже новим власником, набули зовсім інших індивідуально-визначених ознак. Крім того, вважає, що позивачка, оскарживши результати проведених прилюдних торгів, з незрозумілих причин не поставила питання про повернення майна від особи, яка його набула, а звернулась з позовом до особи добросовісного набувача. Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позивачкою вимоги просив відхилити, як безпідставні і не обґрунтовані.

Треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» свою позицію суду з приводу предмет спору не висловили, участі у розгляді справи не брали.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлений позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.4 ст.84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, що мають значення для вирішення цього спору встановлені такими судовими рішеннями:

рішенням Тисменицького районного суду від 18.07.2013 року, яке набрало законної сили 13.09.2013 року, за позовом ОСОБА_5 до відділу ДВС Тисменицького районного управління юстиції, ПП Спеціалізоване підприємство «Юстиція» в особі Івано-Франківської філії та ОСОБА_9 , треті особи на стороні відповідачів ОСОБА_4 та ВАТ «Державний ощадний банк України» визнано недійсними прилюдні торги проведені 15.05.2012 року Івано-Франківською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_3 , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_2 ;

постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14.11.2018 року, яка набрала законної сили у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_11 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про витребування майна з незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про витребування з володіння ОСОБА_11 та визнання за нею право власності на нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_2 , а саме: житловий будинок загальною площею 47,7 кв.м житловою площею 23,3 кв.м, огорожу 11,9 кв.м та земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:1153.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_5 згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 01 березня 2008 року отримала у власність від своєї матері ОСОБА_7 домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складалося з цегляного житлового будинку А загальною площею 107,6 кв.м житловою площею 62 кв.м, цегляної літньої кухні Б площею 29,2 кв.м, цегляного сараю В площею 16,6 кв.м, металевого колодязя N1, огорожі з дерева N2 площею 60 кв.м, огорожі зі штахетника N3 площею 9,6 кв.м. Право власності позивачки на вказане домоволодіння було зареєстроване 04 березня 2008 року.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 29 листопада 2002 року позивачу передано у власність для обслуговування вказаного домоволодіння та ведення ОСГ земельну ділянку загальною площею 0,3168 га за цією ж адресою.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 27 травня 2011 року за заявою ОСОБА_5 реконструйовану літню кухню переведено в житловий будинок, якому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .

15 травня 2012 року Івано-Франківською філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» проведені прилюдні торги з примусової реалізації належного позивачу домоволодіння та земельної ділянки, які були предметом іпотеки.

Згідно копії свідоцтва № НОМЕР_1 від 22 травня 2012 року про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної Колтун С.В. та копії витягу про державну реєстрацію прав від 29 травня 2012 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 , що складається з цегляного житлового будинку А загальною площею 107,6 кв.м житловою площею 62 кв.м, літньої кухні Б, сараю В, криниці N1, огорож N2, N3, розташованих на приватизованій земельній ділянці, які належали ОСОБА_5 , набула ОСОБА_8 .

На підставі заяви ОСОБА_8 від 25 червня 2012 року присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_2 поділена на дві окремі земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:1153 та земельну ділянку площею 0,0182 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:1152, про що свідчать два Державні акти від 06 липня 2012 року.

Рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 10 липня 2012 року на підставі заяви ОСОБА_8 проведено поділ домоволодіння АДРЕСА_2 та виділено зі складу домоволодіння житловий будинок Б (реконструйована літня кухня), якому присвоєно адресу 38а, у складі домоволодіння АДРЕСА_5 .

12 липня 2012 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Чукалівською сільською радою, на домоволодіння АДРЕСА_2 , що складається з житлового будинку А загальною площею 107,1 кв.м житловою площею 62,7 кв.м, сараю Б площею 9,4 кв.м, огорожі N1 площею 26,5 кв.м (т.3, а.с.192); право власності зареєстровано 12 липня 2012 року (т.3, а.с.193).

На підставі рішення Чукалівської сільської ради від 18.07.2013 року адресу житлового будинку АДРЕСА_2 змінено на АДРЕСА_1 .

На підставі висновку Івано-Франківського ОБТІ від 22 липня 2013 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна ОСОБА_12 здійснила поділ отриманого у дар домоволодіння АДРЕСА_5 на два окремих будинки, а саме: № НОМЕР_2 загальною площею 59,4 кв.м та № 38б загальною площею 47,7 кв.м, яким присвоєно окремі поштові адреси та на які видані відповідні свідоцтва про право власності.

Відповідач ОСОБА_6 набув права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельну ділянку розміром 0,0669 га. З кадастровим номером :01:001:1192 на підставі вчинених матір`ю ОСОБА_9 на його користь договорів дарування від 20.08.2013 року.

31 липня 2013 року ОСОБА_12 відчужила відповідачу ОСОБА_11 за нотаріально посвідченими договорами дарування спірний житловий будинок АДРЕСА_5 загальною площею 47,7 кв.м житловою площею 23,3 кв.м і огорожу 11,9 кв.м та спірну земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером :01:001:1153, що знаходиться по АДРЕСА_2

Таким чином, внаслідок переходу права власності на придбане домоволодіння по АДРЕСА_2 до ОСОБА_9 та проведення відповідних перепланувань, реконструкції та поділу, надалі вказане домоволодіння поділено на три частини із присвоєнням кожній окремої адреси, а саме АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 ( яка в подальшому змінена на АДРЕСА_6 .

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року, яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2013 року, визнано недійсними прилюдні торги щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки АДРЕСА_3 , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_2 .

Встановлені обставини, дають підстави зробити висновок, що нерухоме майно по АДРЕСА_1 до 2013 року входило до складу домоволодіння АДРЕСА_2 і було предметом іпотеки, а також предметом прилюдних торгів, які судовим рішенням визнані недійсними.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що звернення позивачки з віндикаційним позовом є неможливим, оскільки право власності на домоволодіння, яке є предметом спору по АДРЕСА_1 , ніколи формально не належало позивачці, не може бути виключною підставою до відмови у позові без огляду на усі інші обставини справи.

Дійсно, відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника. Однак, сам факт відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на спірне майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та реєстрацію обтяжень», не дає підстав відмовити позивачу у захисті з формальних лише причин, не аналізуючи правову природу правовідносин, з яких виник спір, а також без оцінки обґрунтованості позовних вимог хоча і незареєстрованого, але можливо законного власника. На думку суду реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна у державному реєстрі не є критичною для цілей підтвердження права власності на нерухоме майно у спорі щодо захисту права власності.

Не є такою перешкодою і поділ об`єкта майна. Попередній власник не позбавлений права звернутися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, навіть якщо майно зазнало тих чи інших перетворень. Відчужене поза волею власника майно може бути витребуване з чужого незаконного володіння навіть у разі закриття відповідного розділу в Державному реєстрі та скасування індивідуального номера об`єкта нерухомого майна.

Такий правовий висновок, відображений у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі №29/5005/6381/2011.

Таким чином, відповідно до ст.387 ЦК України право власника на витребування майна від особи, не може бути обмежене, а підлягає оцінці суду на предмет наявності до того законних підстав.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача виключно з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14) норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним.

Оцінюючи обставини справи і доводи позивача стосовно наявності підстав для витребування від відповідача майна, передбачених п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_6 отримав майно за договором від ОСОБА_9 , яка в свою чергу набула його на прилюдних торгах за відплатним договором в особи, яка мала право на його відчуження. Торги проводило ПП «Юстиція» на підставі постанови ДВС у межах виконавчого провадження про стягнення боргу з ОСОБА_5 , яка як майновий поручитель, за договором іпотеки добровільно передала ВАТ «Державний ощадний банк України» ціле домоволодіння по АДРЕСА_3 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором свого чоловіка ОСОБА_4 .

Згідно ст.41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмету іпотеки на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Таким чином, доводи позивача стосовно того, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_5 поза її волею не обґрунтовані, оскільки майно позивачкою добровільно було передано в іпотеку і вона розуміла наслідки вчинення таких дій.

Наявність у діях власника майна волі на передачу майна іншій особі включає можливість витребування його від добросовісного набувача.

Більше того, відповідно до ч.2 ст.388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Суд також констатує, що продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, що встановлено рішенням Тисменицького районного суду від 18.07.2013 року, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів, як добросовісного набувача, у якого майно не може бути витребувано за будь-яких умов.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2013 року встановлено, що згідно протоколів торгів від 15 травня 2012 року №15/118/12-1-1, №15/118//12-1-2, проведених Івано-Франківською філією ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» будинковолодіння та земельна ділянка площею 0,3168 га по АДРЕСА_3 було реалізоване за ціною 590 000 гривень, незавершене будівництво будівель туалету, котельні та складу по АДРЕСА_3 , реалізоване за ціною 15700 гривень. Переможцем торгів оголошено ОСОБА_8 11 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за кредитним договором №43 від 11 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 500 000 гривень. Рішенням Тисменицького районного суду від 29 вересня 2001 року у справі № 2-336/2011 року задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , вирішено стягнути солідарно з відповідачів в користь банку заборгованість за кредитним договором №43 від 11 березня 2008 року в розмірі 448 481, 97 гривень. Визначений цим судовим рішенням борг позивачки перед ВАТ «Державний ощадний банк України» у результаті виручених з прилюдних торгів коштів був погашений.

Позивачка, обравши попередньо як спосіб захисту свого права визнання недійсними прилюдних торгів, не ставила перед судом питання про досягнення правових наслідків недійсності правочину, визначених ч.1 ст.216 ЦК України, а саме проведення реституції повернення сторін у попереднє становище. Натомість, пред`явивши позов до ОСОБА_6 через 4 роки і 6 місяців з часу проведення прилюдних торгів та через 3 роки і 2 місяці з часу набрання законної сили рішенням Тисменицького районного суду про визнання недійсними прилюдних торгів, діяла на думку суду недобросовісно.

Також суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача про пропуск позивачкою строків позовної давності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, в тому числі, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Перебіг загального строку позовної давності законодавець пов`язує з моментом, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Така правова позиція Верховного Суду України викладена у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

На думку суду, строк позовної давності у спірних правовідносинах слід рахувати з 13.09.2013 року з дня набрання законної сили рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18.07.2013 року. Посилання позивача на необхідність рахувати строк давності з часу отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є не обґрунтованим.

Водночас, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Проте, оскільки суд встановив, що вимоги з якими позивач звернула до суду не підлягають задоволенню, то у задоволенні позову слід відмовити через його необґрунтованість.

Керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду через суд першої інстанції або безпосередньо шляхом подання в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Битківський Л.М.