Постанова

Іменем України

10 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 739/969/18

провадження № 61-7203св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Харечко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення транспортного засобу до органів соціального захисту населення.

Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2008 року ОСОБА_2 ,

1925 року народження, як особу з інвалідністю І групи внаслідок війни, було забезпечено автомобілем зі звичайним керуванням марки ЗАЗ 110307-42,

2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , синього кольору.

Відповідно до Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року

№ 999 (у редакції, яка діяла на час видачі автомобіля), особи з інвалідністю внаслідок війни по зору мали право на забезпечення автомобілем незалежно від медичних показань, визначених облМСЕК, з правом передачі керування члену сім`ї, що був зареєстрований та проживав з особою з інвалідністю за однією адресою.

За рішенням колегії Головного управління право керування автомобілем було передано онуку ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , який на момент отримання ОСОБА_2 вказаного автомобіля був зареєстрований разом з

ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Управління соціального захисту населення Новгород-Сіверської районної державної адміністрації листами від 11 вересня 2017 року № 04-08/3073 та

від 27 вересня 2017 року № 04-08/3212 повідомляло ОСОБА_1 про умови залишення автомобіля відповідно до законодавства. Проте, оскільки було з`ясовано, що ОСОБА_2 на день смерті був зареєстрований один за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Шептаківської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області від 23 жовтня 2017 року

№ 440/03-22, листом від 08 листопада 2017 року № 04-08/3724 ОСОБА_1 було повідомлено про термінове повернення автомобіля.

Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації у позові стверджує, що оскільки ОСОБА_1 в добровільному порядку автомобіль не повернув, то відсутні законні підстави використовувати державне майно, а саме, автомобіль марки ЗАЗ 110307-42, який був виданий у користування його діду, як особі з інвалідністю внаслідок війни, і вказаний автомобіль підлягає поверненню до Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації для подальшої передачі особам з інвалідністю, що перебувають на обліку для його отримання.

Позивач просить вилучити у ОСОБА_1 та повернути Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації в повному комплекті автомобіль марки ЗАЗ 110307-42, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області

від 19 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Свій висновок суд першої інстанції мотивував необґрунтованістю заявлених позовних вимог, оскільки будь-яких доказів того, що відповідач на даний час володіє спірним транспортним засобом або повинен був ним володіти, позивач не надав. В справі лише наявні документи, що відповідач зобов`язався про те, що виданий інваліду автомобіль строком на 10 років буде зберігатися як державна власність для особистого користування без права продажу і передачі іншим особам. В судовому засіданні ОСОБА_1 звернув увагу суду, що підпис під зобов`язанням стоїть зовсім інший, відмінний від його, він взагалі не проживав з дідом ОСОБА_2 , проживав в іншій місцевості, а догляд за дідом здійснювала його донька та онуки. Будь яких відносин з ОСОБА_2 відповідач не підтримував. Доля спірного транспортного засобу не відома.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації задоволено.

Рішення Новгород-Сіверчького району Чернігівської області від 19 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Вилучено у ОСОБА_1 в повному комплекті автомобіль марки ЗАЗ 110307-42, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 та передано його Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації 4 405,00 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що спірний автомобіль перебував у користуванні відповідача, на час смерті ОСОБА_2 , відповідач не проживав разом із ним. Відповідач не виконав свого зобов`язання перед позивачем щодо повернення спірного автомобіля останньому, у зв`язку із чим апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову у даній справі.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

04 квітня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року та залишити в силі рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області

від 19 вересня 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний автомобіль відсутній у відповідача. Відсутність спірного майна у відповідача, виключає можливість застосування правил статті 1212 ЦК України. Після смерті діда відповідач не користувався спірним автомобілем. Порядком забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України

від 19 липня 2006 року № 999 (далі - Порядок), не передбачено, що після закінчення строку дії доручення на право управління транспортним засобом, член сім?ї, якому видавалося відповідне доручення, мав будь-які зобов?язання перед управлінням соціального захисту щодо виданого інваліду транспортного засобу, в тому числі і щодо повернення транспортного засобу, так як даний транспортний засіб видавався саме інваліду. Тобто відносини щодо користування та володінням спірним автомобілем існували виключно між інвалідом та управлінням.

Доводи інших учасників справи

16 травня 2019 року Департамент соціального захисту населення обласної державної адміністрації через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 березня

2019 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області.

Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2019 року зупинено дію постанови Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

20 травня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_2 , згідно висновку МСЕК від 17 травня 2000 року № 325181 був визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни І групи по зору.

Відповідно до Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року

№ 999 (у редакції, що діяла на час видачі автомобіля), особи з інвалідністю внаслідок війни по зору забезпечувались автомобілями за умови передачі права керування автомобілем члену сім`ї, який був зареєстрований з особою з інвалідністю за однією адресою.

Згідно довідки про склад сім`ї ОСОБА_2 від 19 серпня 2008 року, відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований за одним місцем проживання зі своїм дідусем ОСОБА_2 , а саме: АДРЕСА_3 . В особовій транспортній справі ОСОБА_2 , яка була оглянута апеляційним судом в ході апеляційного розгляду даної справи, містяться копії паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 .

При видачі автомобіля спеціалістом Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, який готує документи на видачу автомобіля, здійснюється звірка всіх документів, копії яких містяться в особовій транспортній справі, з їх оригіналами. Крім того, паспорти та ідентифікаційні номера особи з інвалідністю та особи, якій передається право керування автомобілем, перевіряються представником автосалону, оскільки видача автомобілів здійснюється при їх особистій присутності.

Оскільки Порядком забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями передбачено, що особа з інвалідністю отримує автомобіль особисто, то 13 листопада

2008 року акт приймання-передачі транспортного засобу серії НДЦ № 811625 було підписано ОСОБА_2 . Разом з тим, оскільки ОСОБА_2 був визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни І групи по зору, і при цьому отримував автомобіль з передачею права керування ним члену своєї сім`ї, зобов`язання про зберігання автомобіля, як державної власності для особистого користування без права продажу і передачі іншим особам, 13 листопада

2008 року підписав онук ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , вказавши при цьому, що автомобіль одержано 13 листопада 2008 року.

ОСОБА_1 за рішенням колегії головного управління праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації було передано право керування автомобілем без визначеного терміну, тобто на весь час користування автомобілем.

13 листопада 2008 року ОСОБА_1 в філії відкритого акціонерного товариства комерційного банку «Надра» Чернігівського регіонального управління було сплачено часткову вартість отриманого автомобіля, оскільки ОСОБА_2 перебував на обліку для отримання автомобіля за умови сплати

7 % вартості автомобіля.

Згідно акту від 19 лютого 2019 року комісії Шептаківської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, наданого апеляційному суду представником відповідача, автомобіль Славута знаходиться за адресою

АДРЕСА_2 , де мешкав ОСОБА_2 (а. с. 84).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» держава гарантує розробку, виробництво технічних та інших засобів реабілітації та закупівлю спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення та забезпечення ними інвалідів, дітей-інвалідів для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування інвалідів, дітей-інвалідів, поширює інформацію про таку продукцію.

Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України (частина четверта статті 4 ЦК України).

Порядком № 999 визначено механізм забезпечення легковими автомобілями, зазначеними в абзаці шостому статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах.

За змістом пункту 16 Порядку № 999 після смерті інваліда, дитини-інваліда такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену його (її) сім`ї (за бажанням такого члена сім`ї), який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, дитини-інваліда.

Автомобіль, строк експлуатації якого від 5 до 10 років, залишається безоплатно члену сім`ї, який на час смерті інваліда був зареєстрований за місцем реєстрації інваліда і середньомісячний сукупний дохід сім`ї якого за шість місяців, що передують дню смерті інваліда, не перевищує прожиткового мінімуму для сім`ї. Середньомісячний сукупний дохід визначається відповідно до Методики обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженої Мінсоцполітики.

Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім`ї, якщо в ній є інвалід, який: мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті; був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через структурний підрозділ соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції.

Перереєстрація автомобіля на ім`я інваліда з числа членів сім`ї, законного представника недієздатного інваліда, дитини-інваліда проводиться підрозділом МВС протягом 10 діб з моменту визначення особи, що буде експлуатувати автомобіль на законних підставах, шляхом видачі письмової довідки, форма якої затверджується Мінсоцполітики. До визначення такої особи автомобіль перебуває на зберіганні у членів сім`ї померлого інваліда, а у разі їх відсутності повертається структурному підрозділу соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції. Довідка видається інваліду, законному представнику недієздатного інваліда, дитини-інваліда структурним підрозділом соціального захисту населення, в якому інвалід перебував на обліку, а інваліду внаслідок трудового каліцтва - відповідним управлінням виконавчої дирекції.

Член сім`ї померлого інваліда, який є також інвалідом, має право повторно стати на облік, але не раніше закінчення строку експлуатації автомобіля, отриманого за життя інвалідом чи законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда.

Іншому члену сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда на час смерті, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової вартості автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.

Розрахункова вартість автомобіля визначається структурним підрозділом соціального захисту населення або управлінням виконавчої дирекції з урахуванням зносу автомобіля 0,84 відсотка за кожний повний календарний місяць, або 10 відсотків за кожний повний рік. Під час розрахунку неповний календарний місяць користування автомобілем (незалежно від кількості днів) зараховується як повний календарний місяць. За результатами розрахунку складається довідка-рахунок за формою, що затверджується Мінсоцполітики.

В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) структурному підрозділу чи органу соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті.

Автомобіль, отриманий інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда, вилучається відповідними органами державної виконавчої служби за рішенням суду за поданням структурного підрозділу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 999 повернутий структурному підрозділу соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції автомобіль підлягає огляду в установленому порядку для визначення його придатності для подальшої експлуатації, ступеня зносу та розрахункової вартості.

Автомобілі, придатні для подальшої експлуатації, за рішенням структурного підрозділу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції пропонуються у порядку черговості та без зняття з обліку інвалідам, у тому числі інвалідам унаслідок трудового каліцтва (за письмовою згодою інваліда, законного представника недієздатного інваліда, дитини-інваліда), для використання до отримання нового автомобіля, забезпечення яким здійснюється після закінчення десятирічного строку користування автомобілем, придатним для подальшої експлуатації. Строк користування автомобілем, придатним для подальшої експлуатації, визначається починаючи з дати отримання автомобіля попереднім користувачем з урахуванням строку експлуатації.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, урахувавши, що після смерті інваліда, якому було передано автомобіль у користування, такий автомобіль має бути повернуто органам соціального захисту населення для подальшого відповідного соціального забезпечення інших інвалідів в порядку черговості, а також установивши, що відповідач, який особисто взяв на себе зобов`язанням зберігати спірний автомобіль як державну власність, не виконав свого обов`язку із повернення спірного автомобіля позивачу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову у даній справі та вилучення спірного автомобіля у ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у відповідача спірного автомобіля спростовуються змістом особисто підписаного ОСОБА_1 зобов`язанням зберігати спірний автомобіль, як державну власність, іншими матеріалами справи, які не містять належних та допустимих доказів вибуття автомобіля із користування відповідача.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України

від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Чернігівського апеляційного суду

від 04 березня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Щодо виконання (дії) оскаржуваного судового рішення

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію постанови Чернігівського апеляційного суду

від 04 березня 2019 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 04 березня 2019 рокузалишити без змін.

Поновити дію постанови Чернігівського апеляційного суду від 04 березня

2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун