Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5435/21 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 68 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Григорусь Н.Й.,

суддів: Галацевич О.М., Борисюка Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) в місті Житомирі цивільну справу № 295/5435/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 07 вересня 2021 року, яке ухвалене суддею Лєдньовим Д.М. у м. Житомирі (повний текст складено 07 вересня 2021 року),

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 03 січня 2017 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилаючись на погіршення відносин у шлюбі та фактичне їх припинення, просила шлюб з відповідачем розірвати. Крім того вказала, що ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, має середній щомісячний дохід у розмірі 40 000,00 грн. У зв`язку з викладеним просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття в розмірі 6 000,00 грн щомісячно.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 07 вересня 2021 року позов задоволено частково. Шлюб між сторонами розірвано, ухвалено стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 30.04.2021 року до досягнення дитиною повноліття, в розмірі 4 000,00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 у розмірі 1100 грн на місяць.

Зазначив, що рішення першої інстанції ухвалено за відсутності відповідача, який про дату та час слухання справи не був належним чином повідомлений, у день ухвалення рішення подав заяву про відкладення розгляду справи, проте остання залишилась судом без уваги. Окрім того, вказав, що відповідач має мінливий дохід, який не перевищує 7 000 грн на місяць, а доводи позивача щодо щомісячного доходу ОСОБА_2 у розмірі 40 000 грн є неправдивими. Відповідач має неповнолітню дитину від попереднього шлюбу, не відмовляється від сплати аліментів, проте у зв`язку із складним матеріальним становищем не має змоги виплачувати аліментів у розмірі 4 000 грн щомісячно.

Районний суд, на думку представника відповідача, неправомірно взяв до увагу інформацію про рух коштів на рахунку відповідача, оскільки останні через короткий проміжок часу списувались з рахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Богунського районного суду міста Житомира залишити без змін. Вважає доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі безпідставними та такими, що не відповідають дійсності й не підтверджуються доказами. Вказує на можливість батька надавати матеріальну допомогу на отримання дочки.

Розгляд справи відбувся без повідомлення учасників справи відповідно до ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення в частині розірвання шлюбу ніким не оскаржується, тому не є предметом апеляційного розгляду (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов`язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дочки.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 5). Дитина проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , що сторонами не заперечується.

Судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання обов`язку щодо утримання своєї неповнолітньої доньки та не здійснює матеріальне забезпечення побутових потреб дитини.

Матеріали справи містять виписку з особового рахунку ОСОБА_2 АТ «Універсал банк» з 27 квітня 2020 року по 27 квітня 2021 року, з якого вбачається постійний та значний обсяг руху коштів.

Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Так, відповідно до статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини.

Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом другим дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилався на ту обставину, що має незначний дохід, який становить близько 7 000 грн щомісячно, а також ще одну неповнолітню дитину.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження даних обставин, як і на спростування доводів позивача відповідач та його представник ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надали.

Колегія бере до уваги, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є особою працездатного віку, відомостей щодо статусу особи з інвалідністю, віднесення до малозабезпечених сімей, перебування на обліку в Центрі зайнятості тощо, скаржником не надано.

Та обставина, що сімейним законодавством визначений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не є безумовною підставою для стягнення саме такого розміру аліментів, оскільки при вирішенні цього спору слід насамперед враховувати інтереси дитини та її право на достатній рівень матеріального забезпечення.

Відповідно до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою врахування інтересів дитини та забезпечення її життєво - необхідних потреб з відповідача підлягає стягненню 4 000 грн аліментів щомісячно.

Зважаючи на вимоги та межі апеляційної скарги, посилання на розгляд справи у відсутності відповідача не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не призвело до неправильного вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки судове рішення в оскарженій частині залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 07 вересня 2021 року в оскаржуваній частині - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 14.12.2021.