ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4493/20 Номер провадження 22-ц/814/545/21Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику сторін в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2020 року, прийнятого під головуванням судді Яковенко Н.Л. в м. Полтава

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до районного суду із вказаним позовом. Зазначала, що з 04 липня 1984 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 , однак в останні роки життя у шлюбі не складається через подружні зради з боку відповідача, почуття взаємоповаги та любові втрачені. Просила шлюб, що зареєстрований 04 липня 1984 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 1107, розірвати. Після розлучення залишити позивачу прізвище « ОСОБА_4 » та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, зареєстрований 04 липня 1984 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 1107 розірвано.

Прізвища після розірвання шлюбу: чоловіка ОСОБА_4 , жінки ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в розмірі 840,80 грн.

Задоволення позову обґрунтовано тим, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі.

Рішення оскаржив ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків обставинам справи, просить змінити судове рішення та встановити факт не проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23.08.2008 року.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Марченко Г.І. в інтересах ОСОБА_2 вважає рішення районного суду вірним та просить залишити його без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_6 ) з 04 липня 1984 року перебувають в зареєстрованому шлюбі.

Сторонами по справі не заперечувалось, що фактично шлюбно-сімейні відносини припинені, сім`я фактично перестала існувати.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу не оскаржується.

Відносно часу припинення шлюбу, районний суд зазначив, що дата, з якої сторони в даній справі фактично припинили шлюбні відносини, не є предметом встановлення в справі, не може вплинути на підстави для розірвання шлюбу. Між тим, сторонами до суду не надані належні та допустимі докази на підтвердження факту спільного не проживання з тієї чи іншої дати.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

Отже, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, суд першої інстанції ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Разом з тим, прохання відповідача в апеляційній скарзі щодо встановлення факту не проживання однією сім`єю сторін з 23.08.2008 року виходить за межі позовних вимог.

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Всупереч вимогам вказаних статей, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували припинення шлюбних відносин саме у визначену ним дату.

Так, відсутні такі докази і у відзиві на позовну заяву.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 1987р. зареєстрована в с.Старі Санжари Новосанжарського району Полтавської області, відповідач з 17.02.2006р. в АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим сторони також не довели суду періоду спільного проживання за конкретною адресою.

Не заслуговує на увагу посилання в апеляційній скарзі на створення ОСОБА_1 іншої сім`ї, так як встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу й одночасне перебування в зареєстрованому шлюбі з іншою особою порушує принцип одношлюбності, встановлений у статті 25 СК України.

Також перебування в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.02.2021 р.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: Г.Л. Карпушин

О. І. Обідіна