ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 612/475/15-ц

провадження № 22ц/818/4710/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року в складі судді Лобановської С.М.

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року засобами поштового зв`язку Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 25 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАС0GK, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в розмірі 16 751,01 доларів США на термін до 25 вересня 2018 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Зазначив, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 12 травня 2015 року має заборгованість в розмірі 12 720,26 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 10 691,56 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом 860,12 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом 262,94 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 288,34 доларів США, а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) 12,15 доларів США, штраф (процентна складова) 605,15 доларів США.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в розмірі 12 720,26 доларів США, що еквівалентно 261 782,86 грн, стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAC0GK від 25 вересня 2008 року станом на 12 травня 2015 року в розмірі 11 840,02 доларів США, що за курсом 20,58 відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 12 травня 2015 року складає 243 667,61 грн та понесені витрати по сплаті судового збору 2436,55 грн, а всього 246 104,16 грн, в іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, зокрема, факт видачі грошових коштів. Вважав, що це має бути підтверджено первинними бухгалтерськими документами. Однак, ані договір, ані розрахунок не можуть бути доказом того, що будь-якою стороною були виконані будь-які обов`язки.

20 вересня 2021 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення, в яких посилався на те, що банком надано належні докази, які підтверджують факт укладення кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобов`язань, а саме копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, виписка по рахунку відповідача. Зазначив, що видача кредита, використання кредитних ресурсів та часткова сплата заборгованості відповідачем в повному обсязі встановлені постановою Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 629/37/16-ц, та не підлягають доказуванню з огляду на їх преюдиційнійсть. Вказав, що відповідач не надає суду доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором, адже як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, порушуючи умови укладеного договору.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 13 грудня 2021 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою від представниці банку та ОСОБА_1 надійшли клопотання про розгляд справи за їхньою відсутністю.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк довів належними та допустимим доказами наявність заборгованості перед ним у відповідача, тому вона підлягає стягненню з відповідача на користь банку у повному обсязі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАС0GK, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 25 вересня 2008 року по 25 вересня 2018 року включно у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 18 431,11 доларів США на наступні цілі: у розмірі 16 751,01 доларів США на придбання нерухомості, з яких 16 100,00 доларів США - на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 483,00 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 89,61 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 78,40 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 1680,10 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 7.2 даного договору. Зазначено, що періодом сплати необхідно вважати період з 20 по 25 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 334,08 доларів США згідно графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою, комісією.

Відповідно до пункту 8.1.2 цього договору у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1 (в тому числі, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Згідно пункту 8.4 цього договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктом 5.1 цього договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у пункті 8.4 договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит виплат видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.

Пунктами 5.3, 6.4 цього договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн + 5% від суми позову (а.с.9-11 том 1).

Звертаючись до суду з даним позовом, банк надав розрахунок, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 12 травня 2015 року становить 12 720,26 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 10 691,56 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом 860,12 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом 262,94 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 288,34 доларів США, а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) 12,15 доларів США, штраф (процентна складова) 605,15 доларів США.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року, у справі № 629/37/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа: приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О. про захист порушеного права споживача, визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 629/37/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року у частині відмови у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення, у позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними відмовлено.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодився з метою його використання та встановленими умовами, отриманням кредиту саме в доларах США, а не в національній валюті України. В подальшому сплачував кредитну заборгованість протягом тривалого часу, не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.

Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

В оцінці доводів касаційної скарги про недійсність пункту 8.1 кредитного договору Верховним Судом врахований правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у силу статті 228 ЦК України є нікчемними.

Застосовуючи наведений правовий висновок до вирішення цього спору, суд виходив з того, що зазначена умова кредитного договору, укладеного й позивачем, є нікчемною.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження №12-304гс18) зробила висновок, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Враховуючи викладене, Верховний Суд частково погоджується з доводами касаційної скарги про те, що умови пункту 8.1 кредитного договору суперечать вимогам законодавства, однак зазначене не має наслідком визнання недійсним договору у цілому, з огляду на те, що суди дійшли обґрунтованого висновку по суті щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним (а.с.63-74 том 2).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи 25 вересня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАС0GK, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 25 вересня 2008 року по 25 вересня 2018 року включно у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 18 431,11 доларів США.

Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір містить інформацію про суму кредиту, мету кредиту, умови та порядок видачі, строк його повернення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), відповідальність сторін. Він підписаний сторонами, які досягли домовленості з усіх істотних умов договору. На момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Отже, з моменту зарахування кредитних коштів у визначеному кредитним договором розмірі на поточний рахунок клієнта банк вважається таким, що виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

Однак, отримавши від банку кошти в кредит, в порушення умов виконання кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту і сплаті процентів за користування кредитними коштами належним чином не виконав.

ОСОБА_1 отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою, які було надано банком до суду першої інстанції та не заперечується самим відповідачем, тому і підлягає стягненню з нього на користь банку в заявленому банком розмірі, тобто заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 691,56 доларів США.

При цьому слід зазначити, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15-ц (провадження № 61-10675св21), від 08 листопада 2021 року у справі № 754/5108/17 (провадження № 61-15938св20) та ін.

У зв`язку з чим доводи ОСОБА_1 , що викладені в апеляційній скарзі та стосуються цього питання, є безпідставними.

Погоджується колегія суддів також з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з позичальника процентів за користування кредитом, оскільки за умовами кредитного договору позичальник повинен був сплачувати за користування кредитом відсотки в розмірі 1,25% (або 15% річних) на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір відсотків за користування кредитом становить 860,12 доларів США.

Проте, вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією за користування кредитом задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного від 16 січня 2019 року у справі № 686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17), від 20 березня 2019 року у справа № 130/904/16-ц (провадження № 61-16542св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 343/557/15-ц (провадження № 61-23026св18) та інші.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 передбачено, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитний договір тощо).

Кредитний договір укладено 25 вересня 2008 року, тобто вже після внесення відповідних змін. Пунктом 8.1 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,64% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 7.2 даного договору.

При цьому, в позовній заяві банк просив стягнути заборгованість з комісії за користування кредитом.

Таким чином, наведене призводить до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що сплата винагороди за надання фінансового інструменту та резервування ресурсів банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. За своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто, неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу від дня порушення грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18).

Умовами кредитного договору, а саме пунктом 8.4 передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що у випадку, якщо кредит виплат видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на дату сплати.

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті, суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13ц).

Враховуючи, що до вимог про стягнення пені підлягає застосуванню позовна давність строком в один рік, тому пеня може бути нарахована за один рік до звернення з даним позовом, яка і становить 288,34 доларів США та підлягає стягненню.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів судова колегія керується таким.

У статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме пунктом 8.4 передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктами 5.3, 6.4 цього договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн + 5% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф, встановлений пунктами 5.3, 6.4 договору і пеня передбачена у пункті 8.4 договору є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 359/3292/13-ц (провадження № 61-21975св18), від 27 березня 2019 року у справі № 333/4292/15-ц (провадження № 61-18153св18), від 20 березня 2019 року у справі № 130/904/16-ц (провадження № 61-16542св18) та інші.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, судова колегія погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафів у розмірі 12,15 доларів США (фіксована частина) та 605,15 доларів США (процентна складова) задоволенню не підлягають.

У даній справі ОСОБА_1 не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Крім того, із наданих банком документів установлено, що ОСОБА_1 здійснював погашення кредитної заборгованості, що свідчить про визнання ним боргу за кредитним договором і обов`язків, які виникли з цього договору, презумпція правомірності якого не спростована.

Заперечуючи проти доводів позивача, ОСОБА_1 не надав власного контррозрахунку, доказів проведення сплати боржником сум за кредитним договором в іншому розмірі, ніж зазначав позивач. Не надано й доказів, які б спростовували те, що банком не враховано або невірно враховано платежі, які було сплачено на погашення кредитної заборгованості.

За таких обставин колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом 10 691,56 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом 860,12 доларів США та пені 288,34 доларів США, які і підлягають стягненню з позичальника на користь банку.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 17 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.