Справа № 462/7484/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Мруць І.С.,

за участю секретаря судового засідання Тимощук І.І.,

справа № 462/7484/21

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін в м. Львові справу за позовом представника ОСОБА_1 - Сенюшкович Олесі Іванівни до ОСОБА_2 про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

позивач через свого представника 13.10.2021 року звернулася в Залізничний районний суд м. Львова із позовом, в якому просить розірвати договір №00034 на виготовлення меблів від 07.06.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на користь позивача частину завдатку в розмірі 13000 грн., суму завдатку відповідно до ч. 1 ст.570 ЦК України у розмірі 23000 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000, вирішити питання судових витрат.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.06.2021 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір на виготовлення меблів, за умовами якого відповідач зобов`язувався виконати за завданням позивачки роботи з виготовлення комплекту меблів у прихожу та ванну, і до 07.08.2021 року передати позивачці результат роботи. На виконання Договору, позивачкою відповідачу було сплачено 23000 грн., що вона вважає завдатком. На момент звернення до суду, відповідачем свої зобов`язання не виконані, виріб не поставлений та не вмонтований. Позивачка неодноразово просила повернути їй кошти, нею було надіслано відповідачу письмову претензію, після чого відповідач повернув їй 10000 грн.

Позивачка вважає, що внаслідок таких дій відповідача їй була заподіяна моральна шкода, що полягала у моральних стражданнях, було порушено нормальний спосіб життя позивачки, оскільки вона запланувала переїзд до квартири у вересні 2021 року, однак у зв`язку із невиконанням відповідачем договору була змушена продовжити проживати не у власній оселі, затратила багато коштів на комунікацію з відповідачем, поїздки на заміри розмірів, під які необхідно було виготовити меблі, була позбавлена можливості розпоряджатися власними коштами, які сплатила відповідачу, а також не могла використати їх, щоб замовити меблі в іншого виробника.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 01.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відзив відповідач до суду не подав.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено і не заперечується сторонами спору, що 07 червня 2021 року між ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_2 (Виконавець) було укладено договір на виготовлення меблів №00034. За умовами договору Виконавець зобов`язується виконати за завданням Замовника роботи з виготовлення меблів (Виріб) і передати результат роботи Замовнику, а Замовник відповідно до умов цього договору зобов`язується прийняти та оплатити виготовлений Виріб.

Сторонами погоджено фактичну дату готовності Виробу (на складі Виконавця) до доставки - 07.08.2021 року, та зазначено, що доставка здійснюється в термін не пізніше 7 днів з дати фактичної готовності Виробу.

Пунктами 3.1, 3.2, 3.3.1 Договору передбачено, що загальна вартість договору - 46 352 гривні, 70% від якої Замовник оплачує авансом в момент підписання цього договору шляхом внесення грошових коштів в касу Виконавця. Сума передплати складає 23 000 гривень.

У разі відмови Замовника від виконання договору до передачі йому Виробу, Замовник зобов`язаний сплатити Виконавцю частину встановленої цим договором загальної вартості договору, пропорційно обсягу роботи, виконаної Виконавцем, з метою виконання цього договору, включаючи прямі і непрямі витрати виконавця (п.4.2.10 Договору).

У п.4.2.1 сторони погодили, що у разі порушення Виконавцем строку виконання своїх зобов`язань, передбачених п.2 цього договору з вини Виконавця, Замовник вправі стягнути з Виконавця неустійку , у розмірі 1% від загальної вартості недопоставлених елементів Виробу за кожен день прострочки, починаючи з дати підписання Акту приймання передачі Виробу, але у будь якому випадку не більше загальної вартості недопоставлених елементів виробу (копія Договору на виготовлення меблів з Додатком 1, а.с.8-12).

Згідно копії квитанції №6X5P-VXHB-3MX1-P9BP від 08.06.2021 року, ОСОБА_1 на рахунок одержувача ОСОБА_4 23 000 гривні (платіж за меблі ОСОБА_1 ) (а.с.13).

Позивач зазначила, а відповідач не спростував, що комплект меблів у термін, визначений Договором, та до часу подання позову не був доставлений позивачці.

27.08.2021 року позивачкою відповідачу було скеровано письмову претензію (а.с.19-22).

При цьому, ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 повернуто їй 10 000 гривень із сплачених нею як передоплата за договором 23 000 тисяч гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2).

За приписами ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1). Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч.2).

Згідно ч.1 ст.846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

У відповідності до ч.2 ст.849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Як зазначено у ч.2 ст.852 ЦК України за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

У відповідності до ст.865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1). Договір побутового підряду є публічним договором (ч.2). До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (ч.3).

В силу ч.1 ст.872 ЦК України якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором: 1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; 2) розірвання договору та відшкодування збитків.

Із преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір на виготовлення меблів, у встановлений строк відповідачем свої зобов`язання за Договором не виконано, внаслідок чого позивачка була позбавлена можливості використовувати замовлені меблі у своїх потребах, ОСОБА_1 згідно Договору здійснено передоплату у розмірі 23 000 гривень, з яких 10 000 гривень їй ОСОБА_2 повернув, а відтак відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки в частині розірвання оскаржуваного Договору та стягнення на її користь 13 000 гривень є підставними та підлягають задоволенню.

Водночас суд зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ч.1 ст.571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Як спосіб забезпечення виконання зобов`язань, завдаток має наступні особливості.

Так, предметом завдатку може бути лише грошова сума або рухоме майно; завдатком забезпечується виконання лише договірних зобов`язань, а не зобов`язань, які виникли з інших підстав; він може мати місце лише за погодженням сторін, тобто сторони мають прямо зазначити у договорі, що кошти, які сплачуються покупцем у рахунок майбутніх платежів є завдатком; дача завдатку є доказом укладання договору, особливо в тих випадках, коли договір не потребує письмової форми; угода про завдаток, яка обов`язково є письмовою, підтверджує наявність договору.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові № 711/5065/15-ц від 17 червня 2021 року.

Виходячи із регулювання понять завдатку та авансу Цивільним Кодексом України, суд дійшов висновку, що у разі сумніву щодо правової природи суми, сплаченої в рахунок належних зі сторони за договором платежів, ця сума вважається сплаченою як аванс, якщо не буде прямо вказано, що вона є завдатком.

В цьому контексті суд також зауважує, що статтями 627-629 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у договорі погодилися, що 23 000 гривні є передоплатою та оплачуються авансом в момент підписання договору, не обумовили правові наслідки, які настають у разі порушення зобов`язання сторонами та регулюють питання повернення завдатку, водночас передбачили у Договорі право Замовника на стягнення неустойки, як способу забезпечення зобов`язання, а відтак у суду немає підстав для визнання цієї суми завдатком та застосування положень ст.571 ЦК України в частині стягнення з відповідача додатково суми у розмірі 23 000 гривень.

В силу ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у п. 9 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про завдану їй моральну шкоду, визначаючи розмір відшкодування такої шкоди, суд враховує, що позивачка запланувала переїзд до квартири у вересні 2021 року, однак у зв`язку із невиконанням відповідачем договору, була змушена продовжити проживати не у власній оселі, витратила багато часу на комунікацію з відповідачем, поїздки на заміри розмірів меблів, що могло порушити нормальний спосіб її життя.

Із врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 гривень.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути 1362 грн. судового збору (а.с.34,35).

Згідно з ч. 1 ст. 137 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З матеріалів справи убачається, що між адвокатом Сенюшкович О.І. та позивачем ОСОБА_1 01.10.2021 року укладено договір про надання правової допомоги (а.с.36,37).

Із матеріалів справи встановлено, що позивач у позовній заяві просить здійснити розподіл судових витрат та надає розрахунок витрат, в тому числі, на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Оскільки відповідачем не обгрунтовано підстав для зміни розміру таких витрат, на думку суду, витрати у сумі 3000,00 грн. є співмірними із складністю цієї справи, розміром задоволених позовних вимог, професійністю адвоката, наданим обсягом послуг адвокатом, затраченим ним часом на дання таких послуг, відповідають реальності таких витрат, відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов представника ОСОБА_1 - Сенюшкович Олесі Іванівни до ОСОБА_2 про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди - задоволити частково.

Розірвати договір на виготовлення меблів №00034 від 07 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину передоплати за договором у розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1362 (тисячу триста шістдесят) гривень сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) гривень витрат на професійну правову допомогу.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Судове рішення складено 17 грудня 2021 року.

Суддя: І.С. Мруць