Справа № 754/2796/20
Провадження № 2/712/639/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

при секретарі Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівест» про відшкодування матеріальних збитків завданих в результаті ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівест» про відшкодування матеріальних збитків завданих в результаті ДТП, посилаючись на те, що 17 березня 2017 року о 15 год. 30 хв. ОСОБА_1 в м. Києві на вул. Б. Грінченка, ЗА, керуючи транспортним засобом Ford Transit, державний номер НОМЕР_1 , зупинившись на проїзній частині на підйому не вжив всіх заходів для забезпечення нерухомості автомобіля, здійснив рух заднім ходом внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Toyota Corolla, державний номер НОМЕР_2 , водієм якого був ОСОБА_2 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди були спричинені механічні пошкодження та заподіяна матеріальна шкода транспортним засобам.

Зазначені обставини та факт вини ОСОБА_1 підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва Справа №761/9998/17 № 3/761/5759/17 від 104.05.2017 р., якою визнано останнього винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Автомобіль Toyota Corolla, державний номер НОМЕР_2 , на момент ДТП, було застраховано ОСОБА_3 в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» відповідно до договору страхування (AM. 105775).

На підставі Рахунку № СМУ00006323 від 19.03.2017 та згідно зі Страховим актом № UA035/L03/01 від 21-03-2017 р. ПрАТ СК «ПЗУ УКРАЇНА» нарахувала страхове відшкодування у розмірі 4024,26 гривень (платіжне доручення № 2531 від 21 березня 2017 року).

Таким чином, сума регресної вимоги до відповідача становить 4024,26 грн. Погашення вказаної вище заборгованості відповідачем та заявлені ними вимоги до останнього обґрунтовуються правовими позиціями.

Відповідно до відомостей із ЦБД МТСБУ, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача як володільця транспортного засобу на момент ДТП була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів в ПрАТ СК «Юнівес» (поліс №АК/1937358).

Позивач намагався у досудовому порядку отримати відшкодування від страховика - ПрАТ СУ Юнівес», що до позитивного результату не призвело (копія регресної вимоги вих. № 1417-07/18 від 05.07.2018 р.). Жодних виплат від ПрАТ СУ Юнівес» на користь позивача не надходило.

Також ТОВ «Бізнес Ассіст» було відправлено регресну вимогу вих. №1717-10/18 від 30.10.2018 р. на ім`я ОСОБА_1 на суму 4024,26 грн., однак погашення вказаної заборгованості здійснено не було.

Проте, було отримано лист, в якому ПрАТ СК «Юнівес» відмовляє у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме через те, що особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до правових висновків, сформульованих в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 (провадження №12-104гс18), від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) та постанові Верховного Суду (України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, дане відшкодування має бути стягнуто безпосередньо з відповідача.

Просить стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства, страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), 40, п/р НОМЕР_4 в AT «ОТП Банк», МФО 300528, ) кошти в сумі - 4024,26 грн. - сума страхового відшкодування та судові витрати у розмірі 2102,00 гри, а всього 6126,26 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення у справі заочного рішення.

Відповідач в судове засіданні не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі його представника та врахувати його правову позицію викладену у відзиві на позовну заяву.

Позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Судом встановлено, що 17 березня 2017 року о 15 год. 30 хв. ОСОБА_1 в м. Києві на вул. Б. Грінченка, ЗА, керуючи транспортним засобом Ford Transit, державний номер НОМЕР_1 , зупинившись на проїзній частині на підйому не вжив всіх заходів для забезпечення нерухомості автомобіля, здійснив рух заднім ходом внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Toyota Corolla, державний номер НОМЕР_2 , водієм якого був ОСОБА_2 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди були спричинені механічні пошкодження та заподіяна матеріальна шкода транспортним засобам.

Зазначені обставини та факт вини ОСОБА_1 підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва Справа №761/9998/17 № 3/761/5759/17 від 104.05.2017 р., якою визнано останнього винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Автомобіль Toyota Corolla, державний номер НОМЕР_2 , на момент ДТП, було застраховано ОСОБА_3 в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» відповідно до договору страхування (AM. 105775).

На підставі Рахунку № СМУ00006323 від 19.03.2017 та згідно зі Страховим актом № UA035/L03/01 від 21-03-2017 р. ПрАТ СК «ПЗУ УКРАЇНА» нарахувала страхове відшкодування у розмірі 4024,26 гривень (платіжне доручення № 2531 від 21 березня 2017 року).

Відповідно до відомостей із ЦБД МТСБУ, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача як володільця транспортного засобу на момент ДТП була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів в ПрАТ СК «Юнівес» (поліс №АК/1937358).

Позивач намагався у досудовому порядку отримати відшкодування від страховика - ПрАТ СУ Юнівес», що до позитивного результату не призвело (копія регресної вимоги вих. № 1417-07/18 від 05.07.2018 р.). Жодних виплат від ПрАТ СУ Юнівес» на користь позивача не надходило.

Також ТОВ «Бізнес Ассіст» було відправлено регресну вимогу вих. №1717-10/18 від 30.10.2018 р. на ім`я ОСОБА_1 на суму 4024,26 грн., однак погашення вказаної заборгованості здійснено не було.

Позивач обґрунтовує позов тим, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту серія AM № 105775 від 14 квітня 2016 року внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплатило страхове відшкодування власнику автомобіля (потерпілому) марки «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а тому відповідно до положень статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України отримало право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду (винуватця), цивільно-правова відповідальність якого була застрахована відповідачем згідно з договором (з полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - договір (поліс) ОСЦПВВНТЗ) № АК/1937358, однак останній відмовив у здійсненні виплати відповідного страхового відшкодування, на підставі п. 37.1.4. ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», а саме, через те, що особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП, подано заяви про виплату страхового відшкодування. Відтак, з огляду на наведені позивачем правові висновки Великої палати Верховного суду та Верховного суду у справах: № 910/7449/17 від 05.06.2018 (провадження № 12-104гс18), № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 (провадження № 14-176цс18); № 6-2587цс15 від 03.12.2015, дане відшкодування має бути стягнуто безпосередньо з відповідача.

Однак, суд не погоджується з думкою позивача виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на правовий висновок ВП ВС у справі № 910/7449/17 від 05.06.2018, яка розглядалась в порядку господарського судочинства, оскільки спір виник між страховими компаніями, тобто юридичними особами. При цьому Господарським судом м. Києва прийнято рішення від 10.07.2017 про відмову у позові з наступних підстав: «Тобто, позивач отримав право вимагати від відповідача виплати страхового відшкодування за полісом №AI/5179247 на умовах, в порядку та у спосіб, що передбачені положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В силу п. 35.1 cт. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом ЗО днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до п. 36.1 cт. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) (п. 36.2 cт. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, враховуючи викладене, для отримання страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування потерпілий повинен подати страховику за договором обов`язкового страхування заяву на виплату страхового відшкодування у порядку, передбаченому п. 35.1. cт. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При цьому, враховуючи положення cт. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної витати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної витати).

Як вбачається з положень п. 37.1.4 cт. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль марки «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_5 , сталася 28 вересня 2015 року.

Тож, або потерпіла особа (ОСОБА 1) до заміни її новим кредитором, або позивач, як новий кредитор, з метою реалізації свого права на отримання страхового відшкодування за полісом №АІ/5179247, повинен був у строк до 29.09.2016 подати страховику за вказаним полісом - Приватному акціонерному товариству «Українська пожежна страхова компанія» заяву на виплату страхового відшкодування.

Доказів подання позивачем або третьою особою заяви на виплату страхового відшкодування за полісом №АІ/5179247 протягом одного року з моменту ДТП під час розгляду справи суду надано не було, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідачем було правомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Щодо постанови Верховного суду України від 04.11.2014 у справі № 3-165гс14 судом (в обґрунтування позиції щодо відсутності у страховика за договором майнового страхування, який набув прав вимоги до страховика цивільно-правової відповідальності, обов`язку щодо подання заяви на виплату страхового відшкодування) суд зазначає, що обов`язок з виплати страхового відшкодування у страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальної (полісом) виникає за наявності всіх елементів юридичного складу, зокрема: настання страхового випадку - ДТП; подання заяви на виплату страхового відшкодування та інших, передбачених п, 35.2 cт. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», документів.

Тобто, заява про виплату страхового відшкодування не є досудовою претензією, а є обов`язковим елементом юридичного складу, за наявності якого у відповідача (страховика за полісом) настає обов`язок з виплати страхового відшкодування.

Мотиви відходу суду у даній справі від вищевказаних правових висновків Верховного Суду України зводяться до того, що вони не узгоджуються з імперативними нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (які зазначені судом) та іншими правовими позиціями Верховного Суду України (зокрема, викладеними у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2471цс15, у постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 6-2878цс15) щодо характеру правовідносин між сторонами (заміни кредитора у зобов`язанні з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування з потерпілої особи на страховика, який виплатив потерпілій особі страхове відшкодування на підставі договору майнового страхування; відсутності нового зобов`язання із відшкодування збитків, оскільки відбувається заміна кредитора: страховик виступає замість потерпілого)».

Велика Палата Верховного суду підтримала дане рішення суду першої інстанції та скасувала постанову суду апеляційної інстанції. ВП ВС у постанові зазначила: «6.1. Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Ураховуючи наведені правові норми та встановлені судами обставини неподання позивачем або третьою особою заяви на виплату страхового відшкодування за полісом № АІ/5179247 протягом одного року з моменту ДТП, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційний суд помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

У постанові від 15 квітня 2015 року № 3?49гс15, переглядаючи судові рішення в аналогічному спорі, Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначають можливість відмови страховика у виплаті страхованого відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків, однак не містять підстав для відмови в задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, визначених договором ОСЦПВВНТЗ. З огляду на зазначене вище Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від цього правового висновку Верховного Суду України.»

Щодо висновку ВП ВС у справі № 755/18006/15-ц. По даній справі Дніпровський районний суд м. Києва прийняв рішення від 16.12.2015 про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» пред`явлених ОСОБІ_1. Суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним: «Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до cт. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані: вжити заходів для невідкладеного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди (п. 33.1.2).

Статтею 38 цього ж Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умови визначених у підпунктах 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Таким чином, з викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних ОСОБА 1 у результаті ДТП збитків, є страховик відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ».

Враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ» на підставі полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ1818846 від 17 січня 2013 року, то, у даному випадку, позивач мав самостійно звернутись до ПрАТ «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ» про виплату страхового відшкодування за полісом, при цьому саме страховик ПрАТ «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ» після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до особи, яка завдала шкоди, у разі наявності для цього правових підстав визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Велика Палата ВС в своїй постанові від 04.07.2018 по даній справі, рішення Дніпровського районного суду м. Києва залишила в силі, скасувавши постанову суду апеляційної інстанції. ВП ВС в постанові зазначила: «З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду доходить висновку про те, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.»

Щодо висновків ВС від 23.12.2015 у справі № 6-2587цс15.

Необхідно зазначити, що обставини даної справи не є аналогічними обставинам справи № 754/2796/20. Верховний суд, за результатами розгляду касаційної скарги зазначає: «Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що відповідальність за завдану шкоду повинно нести ПАТ «СК «Лафорт», з яким ОСОБА 7 уклала договір страхування цивільної відповідальності, однак позивач не звертався з вимогами про стягнення коштів до ПАТ «СК «Лафорт».

Проте в наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року суд касаційної інстанції керувався тим, що судами не було враховано право позивача самостійно обирати спосіб судового захисту, у тому числі й право на стягнення страхового відшкодування з винної у ДТП особи в порядку регресу, а також визначати коло відповідачів, зокрема пред`являти позов до страхувальника чи до винної у ДТП особи з урахуванням того, що відносно ПАТ «СК «Лафорт» порушено провадження у справі про банкрутство.»

На момент скоєння ДТП на звернення ТОВ «Бізнес Ассіст» з регресною вимогою до ПрАТ «СК «Юнівес», відносно останнього не порушено справи про банкрутство. Також, відповідно до листа-відповіді ПрАТ «СК «Юнівес» № 18/10/17-13 від 17.10.2018, страховик був повідомлений про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином ПрАТ «СК «Юнівес» мало можливість виконувати взяті на себе зобов`язання за договором страхування цивільної відповідальності, дотримуючись вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про залишення позовних вимог без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в позові ПАТ «СК «ПЗУ Україна» суд відмовив, а тому і судові витрати не підлягають до стягнення..

Керуючись Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Юнівест» про відшкодування матеріальних збитків завданих в результаті ДТП залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Головуючий:

Повний текст рішення виготовлений 18.02.2021 року.