Справа № 185/8535/19
Провадження № 2/185/155/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Врони А.О., за участю секретаря судового засідання Ольхової К.А., за участю позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду цивільну справу ЄУ №185/8535/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2019 року на адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , в якому позивач просить згідно уточненої позовної заяви від 20 січня 2020 року розділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , наступним чином визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.02.1994 року, шлюб було розірвано рішенням суду 27.09.2018 року. Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_4 . За час перебування у зареєстрованому шлюбу сторони придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 . Добровільно відповідачка не бажає розділити спільне сумісне майно.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, заборонено ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження в будь-який спосіб квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна: 2888470).

Ухвалою суду від 31 січня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду.

Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі згідно відзиву на позов. Відзив мотивований тим, що спірна квартира не була придбана за спільні кошти подружжя, спірна квартира була придбана за кошти, які відповідачка отримала після продажу своєї квартири АДРЕСА_3 . На момент придбання спірної квартири відповідачка не мала грошових коштів у розмірі 1000 євро, тому запозичила їх у друзів, ОСОБА_5 , які після продажу квартири АДРЕСА_3 , купівлі спірної квартири повернула ОСОБА_5 . Факт придбання квартири в шлюбі не є безумовною підставою для визнання майна спільною сумісною власністю.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідачки просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 26 лютого 1994 року.

Згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2018 року у справі №185/7773/18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, рішення суду набрало законної сили 30 жовтня 2018 року.

21 серпня 2019 року ОСОБА_3 внаслідок укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6 .

Рішенням 11 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було розірвано, відновлено дружині дошлюбне прізвище ОСОБА_9 . Рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року.

18 грудня 2020 року відповідачка отримала паспорт на ім`я - ОСОБА_3 .

Між сторонами виник спір щодо поділу нерухомого майна, 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, так і норми Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 22 КпШС України (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на частину квартири, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 20.10.2003 року за ОСОБА_3 1/2 частина та ОСОБА_4 1/2 частина на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлега Г.І., р№8320, що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно договору купівлі-продажу від 06.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Шлега Г.І., р№8320, купівля квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відбулась за 5400 грн, продавцем за довіреністю виступав ОСОБА_10 .

Відповідачка вказує, що придбання квартири було здійснено за її власні кошти, які вона мала від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала їй та сину, ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.08.1998 року, виданого Павлоградським житвідділом.

Продаж квартири АДРЕСА_3 відбувся 11.10.2003 року на підставі нотаріально посвідченого договору, продаж було здійснено за 5400 грн.

Зважаючи на те, що купівля спірного майна відбулась раніше ніж продаж квартири квартири АДРЕСА_3 , відповідачка вказує, що вона для купівлі спірної квартири позичила кошти у друзів, ОСОБА_5 , яким віддала потім кошти після укладення всіх угод.

В судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_11 , який вказав суду, що до нього в період 2003-2005 років звернулись з проханням позичити кошти, позичили близько 1000 євро, їх сім`я позичила, точну суму не пам`ятає, 1000 євро чи більше, вони дали 1000 євро, цими грошима позичальники розрахувались з продавцем, потім позичальники продали свою квартиру, отримали долари і ці долари віддали продавцю та забрали в нього євро, та повернули йому ті ж бумажки. Грошові кошти в них запозичили на початку нульових, десь четвертий або п`ятий рік. Зі їх слів ця квартира була ОСОБА_12 . Гроші просили для придбання квартири. За яку суму придбали квартиру точно не може сказати. Пам`ятає, що тисячу в них позичили, але не менше, валюта була євро дрібними купюрами. Гроші рахував ОСОБА_13 .

Суд критично ставиться до пояснень відповідачки та показів свідка ОСОБА_11 , оскільки відповідачка вказувала у відзиві на позов, що позичила у друзів ОСОБА_5 1000 євро, а в письмових поясненнях, які надійшли на адресу суду 09.12.2020 року відповідачка вказує, що запозичені були німецькі марки.

Житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який набрав чинності 22.07.1992 року, таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Крім того, ані відповідачкою, ані її представниками не було надано суду належних та допустимих доказів того, що квартира АДРЕСА_3 була набута в результаті приватизації державного житлового фонду.

В судовому засіданні було допитано позивача, як свідка, позивач пояснив суду, що спірна квартира була придбана за 2000 доларів, для сім`ї, вказав, що підтверджує всі обставини, які викладені в позові, розуміючи, що допитується як свідок.

В судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_10 , який пояснив суду, що про купівлю квартири домовлявся ОСОБА_13 , грошові кошти передавав йому саме ОСОБА_13 , чиї це кошти він не казав, квартиру свідок продав за 2000 доларів, ОСОБА_13 спочатку дав 600 марок, які згодом поміняв на 500 доларів, саме таку суму становила заборгованість з оплати комунальних послуг, потім ОСОБА_13 віддав свідку суму, що залишилась в доларах.

Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідачка не довела належними та допустимими доказами, що спірну частину квартири було придбано за її особисті грошові кошти.

Встановивши, що 1/2 частина спірної квартири набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, ОСОБА_3 не спростована, суд прийшов до висновку про визнання об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та її поділ між колишнім подружжям в рівних частках.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя задовольнити в повному обсязі.

Поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , квартиру АДРЕСА_1 , наступним чином:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстровано: АДРЕСА_2 .

Третя особа - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, в редакції Закону України від 03.10.2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення у повному обсязі складено 19 лютого 2021 року.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. О. Врона