ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2074/21 Справа № 180/1271/20 Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач по справі є її рідним сином, інших дітей вона не має, її син ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , її чоловік також помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сама вона, на теперішній час, є пенсіонером, проживає сама, у зв`язку з її віком, вона практично паралізована, пересувається з паличкою, працювати вона не має можливості, оскільки є немічною людиною.

За станом здоров`я, їй встановлено третю групу інвалідності безстроково.

Її щомісячний дохід складається з мінімальної пенсії. Маючи такі захворювання, як хворобу серця, перенесений інсульт, хромоту та скованість рухів нижніх кінцівок і хребта, їй необхідне постійне медикаментозне лікування, придбання ліків та систематичне знаходження у лікарні на стаціонарному лікуванні. На все це необхідні значні грошові кошти, а та сума, якою її забезпечує держава, їй не вистачає. Ніяких інших джерел доходів та видів допомоги вона не отримує. ЇЇ єдиний син - ОСОБА_2 так, як інших дітей вона не має, добровільно надавати їй матеріальну допомогу відмовляється, хоча є забезпеченою людиною, він працює на шахті 3/5 АТ «МГЗК» підземним електрослюсарем, отримує достатньо високу заробітну плату, має автомобіль, скутер, дві квартири, одну з яких здає в оренду, дітей не має, його дружина також працює, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до її смерті, допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданого повторно 18 серпня 2020 року відділом реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції Дніпропетровської області ( а.с. 8).

Копією паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого 21 серпня 2000 року підтверджується, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Марганці Дніпропетровської області ( а.с. 3).

На даний час вона значиться зареєстрованою та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , проживає одна (а.с. 3).

Позивач ОСОБА_1 являється інвалідом 3-ї групи за загальним захворюванням, безстроково, що підтверджується копією довідки МСЕК Серії 12 ААА №643706 від 07.03.2017 року (а.с. 4).

Із довідки про доходи № 6761 7177 3505 1798 від 18.08.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Нікопольському об`єднаному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області та отримує пенсію по інвалідності, середній розмір якої становить, 2100,00 гривень на місяць ( а.с. 11).

Із копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 , виданого повторно 28 лютого 2007 року вбачається, що чоловік позивачки - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Відповідно до численних виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, консультативних висновків, чеків на придбання ліків, позивачка ОСОБА_1 , має проблеми зі здоров`ям, потребує у постійному медикаментозному лікуванні, придбанні ліків та систематично знаходиться у лікарні на стаціонарному лікуванні, що потребує значних грошових коштів.

Як зазначає позивач у позові, що за станом свого здоров`я вона є немічною людиною та знаходиться на межі бідності, оскільки всі свої кошти вона витрачає на своє лікування та придбання ліків. Вона навіть не може забезпечити себе предметами першої необхідності. ЇЇ єдиний син - ОСОБА_2 , який є повнолітньою та працездатною особою, являється забезпеченою людиною, до теперішнього часу він працює на шахті 3/5 АТ «МГЗК» підземним електрослюсарем, отримує достатньо високу заробітну плату, однак категорично відмовляється добровільно надавати їй матеріальну допомогу. За таких життєвих обставин вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент розгляду даної справи, позивач отримує пенсією по інвалідності у розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, батьківські обов`язки відносно відповідача не виконувала, матеріальної допомоги на його утримання не надавала, а навпаки злісно ухилялася від виконання батьківських обов`язків, дитина проживала в інтернаті. Вихованням та утриманням, в силу своїх можливостей, займалася інша людина - бабуся.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Положеннями ст. 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Таким чином, колегія суддів встановила, що позивачка є пенсіонеркою, непрацездатною, а тому має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідач, який є її сином, не надає, хоча є працездатним, офіційно працевлаштований і має можливість сплачувати аліменти на утримання матері.

Посилання відповідача на те, що його мати ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до нього, не займалася його вихованням, не дбала про нього, матеріально його не утримувала; з 1986 року по 1995 роки виховувався державою, бо навчався і жив в школі-інтернаті, та у бабусі по матері - ОСОБА_5 ; він вимушений був сам дбати про себе, винаймати собі житло та з раннього віку працювати не підтверджуються жодними доказами.

Таким чином, підстав, передбачених положеннями ст. 204 СК України, для звільнення відповідача від обов`язку утримувати непрацездатну матір не встановлено.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачка хоча і є непрацездатною, проте отримує пенсію у розмірі, який не є меншим прожиткового мінімуму, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому не потребує необхідності отримувати сторонню матеріальну допомогу, безпідставні, так як положення ст. 202, 203 СК України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають врахування лише прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення чи відмови у стягненні аліментів.

Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Колегія суддів вважає, що позивачка обґрунтовувала позовні вимоги посиланням на те, що вона є непрацездатною, отримує пенсію, більшу частину з яких витрачає на придбання ліків, оплату комунальних послуг та продуктів харчування. Коштів, необхідних для забезпечення її життєдіяльності не вистачає, а тому зважаючи на скрутне матеріальне становище вона потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати її син.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів вважає за можливе, виходячи з обов`язку дітей утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують допомоги, вимоги задовольнити частково та стягувати з відповідача аліменти на утримання матері у розмірі по 1/8 частини зі всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно. Саме такий розмір аліментів суд вважає обґрунтованим та доцільним.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 1152,6 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/8 частини зі всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 21 серпня 2020 року, і довічно.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1152,6 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: