Справа № 190/1594/19
Провадження №2/190/11/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Фирси Ю.В.,

за участю секретаря Гук С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, вказуючи, що він з 05 жовтня 1991 року з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, ними на депозитний рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» № НОМЕР_1 , який було відкрито на ім`я дружини, були покладені кошти в розмірі 14360,05 доларів США. Шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, 31 березня 2014 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюб відповідач ОСОБА_2 без його згоди, самостійно використала вказані кошти та в добровільному порядку віддати Ѕ частину належних йому коштів не бажає.

У зв`язку з вищевикладеним, просить стягнути з ОСОБА_2 176 183,11 грн.. спільних сумісних коштів подружжя, а також понесені ним судові витрати у розмірі 1761,83 грн.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява з проханням справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника відповідача ОСОБА_5 до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

За таких обставин, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони з 05 жовтня 1991 року по 31 березня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу від 31 березня 2014 року/а.с.10/.

11 листопада 2014 року відповідач ОСОБА_6 зареєструвала шлюбу з ОСОБА_7 , після чого дружині було присвоє но прізвище « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб/а.с.11/.

Відповідно до виписку про рух коштів по рахунку № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 на депозитному рахунку останньої станом на 05.12.2013 року знаходилось 14360,05 долраів США, які були накопичені під час перебування сторін у шлюбі/а.с.13,50/ та який закрито відповідачем 06.06.2014 року.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майнові відносини, які складаються між подружжям, урегульовано у нормах Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, частиною сьомою статті 57 СК України встановлено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 05 жовтня 1991 року перебували в зареєстрованому шлюбі, у період перебування в зареєстрованому шлюбі ними у АТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 , який було оформлено на ім`я відповідача та на якому знаходилось 14360,05 доларів США, вказані кошти накопичені під час перебуваня сторін у шлюбі та були зняті відповідачем 06.06.2014 року, тобто після розірвання шлюбу, тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим позивач має на право на Ѕ частину вказаних коштів, а тому вимоги ОСОБА_1 є законними та обгрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що спірні кошти є її особистою власністю, оскільки були подаровані їй її батьком для задоволення особистих потреб з наступних підстав.

Так, на підтвердження того, що спірні кошти є особистою власністю відповідача, останньою надано нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_9 , згідно якої останній вказав, що в період часу з січня 1999 року по 01 грудня 2013 року, через систему електоронних платежів «Western Union ним здіснено перекази коштів періодичними платежам в доларах США на загальну суму 14360 доларів США в якості подарунку цих коштів донці ОСОБА_2 та нотаріально засвідчені чеки здійснених переказів/122-124/.

Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У силу ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, посилання відповідача ОСОБА_2 про те, що кошти в розмірі 14360,05 доларів США є її особистою власністю, оскільки подаровані їй її батьком ОСОБА_9 є безпідставні, оскільки відповідачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження дарування грошових коштів саме їй її батьком ОСОБА_9 .

Заява, надана батьком відповідача ОСОБА_9 не може бути допустимим доказам і не може підмінювати договір дарування валютних цінностей, який підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Попасне Новомосковського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Стрий Львівської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 - 176 183 (сто сімдесят шість тисяч сто вісімдесят три) грн. 11 коп. спільних сумісних коштів подружжя та сплачений судовий збір у розмірі 1761,83 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Ю.В. Фирса