Ухвала

15 грудня 2021 року

місто Київ

справа № 473/2659/21

провадження № 61-19925ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 липня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року щодо стягнення витрат на правничу допомогу

у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожитий природний газ,

ВСТАНОВИВ:

Судовим наказом Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 червня 2021 року № 487/2037/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» заборгованість за спожитий природній газ у розмірі 13 466, 23 грн та судовий збір у розмірі 227, 00 грн.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 липня 2021 року скасовано судовий наказ Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 червня 2021 року № 487/2037/21.

ОСОБА_1 у липні 2021 року звернувся до суду із клопотанням про стягнення із заявника витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 липня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з підстав недоведеності понесення таких витрат.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 липня 2021 року змінено, викладено мотивувальну частину оскаржуваної ухвали у іншій редакції.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши скасування судового наказу, наголосив на тому, що спір між стягувачем та кредитором не вирішено, тому стягувач вправі звернутися щодо стягнення заборгованості у позовному провадженні, зробив висновок про відсутність підстав для розподілу судових витрат у наказному провадженні.

ОСОБА_1 06 грудня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 липня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року, ухвалити нове рішення, яким клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

У відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; 3) ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) зробила такий висновок, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується, зазвичай, при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.

За правилом частин першої, другої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Тобто зазначені норми відсилають до статті 353 ЦПК України, у якій наведено перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду.

Згідно з пунктом 13 частини першої зазначеної статті окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат.

Додатково Судом враховано, що ухвала про скасування судового наказу не підлягає апеляційному та касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду, підсумовуючи, зазначила, що наведені положення процесуального законодавства свідчать, що учасники справи у разі, якщо вони не погоджуються з ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження в касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Отже, оскільки окремо від рішення суду можуть бути оскаржені, зокрема ухвала суду щодо визначення розміру судових витрат, зазначена у пункті 13 частини першої статті 353 ЦПК України, втім зазначене процесуальне рішення відсутнє у переліку ухвал, на які може бути подана касаційна скарга, зазначені у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України, яка є спеціальним правилом процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, ухвали суду першої інстанції та постановлені за результатами їх перегляду судові рішення апеляційного суду з питань щодо визначення розміру судових витрат не можуть бути оскаржені у касаційному порядку.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи наведене, рішення суду апеляційної інстанції, ухвалене за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не переглядається в касаційному порядку відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.

Керуючись частиною першою статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 липня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 листопада 2021 року щодо стягнення витрат на правничу допомогу у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожитий природний газ.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак