Справа №491/534/20
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2021 року Ананьївський районний суд Одеської області

у складі головуючого судді - Желяскова О.О.,

з участю секретаря судового засідання - Кір`як І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьєві Одеської області, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

До Ананьївського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Згідно позовної заяви, 26 листопада 2011 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Котовському району Котовського міськрайонного управління юстиції. Від вказаного шлюбу позивач з відповідачкою мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що 24 липня 2014 року рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області шлюб між та відповідачкою було розірвано. Відповідно до рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2014 року позивач повинен сплачувати на користь відповідачки аліменти у розмірі 1/4 частин з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку з 04 липня 2015 року до досягнення повноліття дочкою ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначено в позовній заяві, починаючи з 24 липня 2014 року позивач регулярно сплачував аліменти, оскільки дбав про належне матеріальне забезпечення доньки. Проте, з народженням другої дитини у новому шлюбі, яка також потребує належного матеріального забезпечення, подальша сплата аліментів у повному розмірі, на думку позивача, є неможливою.

Позивач зазначає, що 15 серпня 2017 року він уклав шлюб із ОСОБА_5 , який був зареєстрований Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 187. Від шлюбу з ОСОБА_5 , позивач має - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також, позивач зазначає, що згідно судового наказу Котовського міськрайонного суду від 23 серпня 2019 року у справі №505/2712/19 з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку доходу щомісячно, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на одну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку починаючи з 21 серпня 2019 року і до досягнення сином повноліття відповідно до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім того, в позовній заяві зазначено, що 31 березня 2020 року згідно рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області у справі №505/2713/19 з позивача також на користь ОСОБА_5 стягуються кошти на її утримання у розмірі 3000 (три тисячі) гривень, щомісячно. Починаючи з 21 серпня 2019 року та до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Також, позивач зазначає, що він є єдиною дитиною в сім`ї, а його батько є інвалідом 2 групи та також потребує матеріальної допомоги, яку йому надає позивач.

Враховуючи викладене позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2014 року, на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 до 1/6 частини зі всіх видів заробітної плати (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою від 8 липня 2020 року у справі відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, як малозначної справи у спорі щодо стягнення аліментів, роз`яснено відповідачу його право подати до суду відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву, порядок та строки реалізації зазначених прав, наслідки неподання відзиву на позовну заяву.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками до неї було отримано відповідачкою 9 листопада 2020 року безпосередньо в суді, про що свідчить її розписка.

Проте, в установлений судом п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачка відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву не подала, не клопотала перед судом про продовження або поновлення зазначеного строку.

17 лютого 2021 року позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою позивача про отримання безпосередньо в суді судової повістки (а.с.59), у судове засідання з розгляду справи не з`явився.

Проте, 17 лютого 2021 року на адресу суду надійшла письмова заява позивача (а.с.61), в якій він зазначив, що просить справу розглядати без його участі, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку їй SMS-повідомлення з текстом судової повістки (а.с.60), надісланого згідно заявки відповідачки від 9 листопада 2020 року (а.с.50), 17 лютого 2021 року у судове засідання з розгляду справи не з`явилася.

При цьому, 4 грудня 2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідачки (а.с.53), в яких серед іншого відповідачка зазначила, що проти позовних вимог вона заперечує та просить справу розглядати без її участі.

Щодо зазначених пояснень відповідача суд звертає увагу на те, що відповідачкою в них наведено міркування щодо предмета спору, а також наводить доводи в обґрунтування заперечень проти позову.

Проте, згідно частини 1 статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Слід звернути увагу на те, що в конструкції зазначеної норми законодавцем застосовано таке слово, як «виключно», що в даному випадку вказує на те, що іншого способу вчинення зазначених дій кодексом не передбачено.

При цьому, частиною 2 статті 174 ЦПК України визначено, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

З наведеного вбачається, що Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено можливості подачі відповідачем до суду письмових пояснень по суті спору, у зв`язку з чим суд не бере до уваги, викладені в них доводи щодо предмета спору та обґрунтування відповідачем заперечень проти позову.

При цьому, слід звернути увагу також на те, що згідно частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Відповідно до частини 3 статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Враховуючи викладене, основні засади та завдання цивільного судочинства, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників про дату, час та місце слухання справи, з метою уникнення безпідставного затягування строків розгляду справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності сторін у справі.

У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, частиною 8 статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вказане відповідає положенням частини 2 статті 191 ЦПК України, якою також визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи викладене суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Суд дослідивши матеріали справи, з урахуванням заяв учасників справи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

Позивачем є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженець міста Котовськ Одеської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , що в матеріалах справи підтверджується копіями: паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Котовським МРВ УМВС України в Одеській області 2 листопада 2005 року (а.с.43) та картки фізичної особи-платника податків, виданої Котовською ОДПІ 17 листопада 2003 року (а.с.44).

Відповідачем є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , уродженка села Новодачне Ананьївського району Одеської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , що в матеріалах справи підтверджується копіями: паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області 16 січня 2016 року (а.с.46-47); картки платника податків бланк №1506-16-00205, виданої Ананьївським відділенням Любашівської ОДМІ ГУ ДФС 29 лютого 2016 року (а.с.47); свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого 5 грудня 2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ширяївського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.55), з якого вбачається, що 5 грудня 2015 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , після якого ОСОБА_2 отримала шлюбне прізвище « ОСОБА_2 ».

В позовній заяві позивача зазначає, що 26 листопада 2011 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Котовському району Котовського міськрайонного управління юстиції. Від вказаного шлюбу позивач з відповідачкою мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що 24 липня 2014 року рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області шлюб між та відповідачкою було розірвано. Відповідно до рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2014 року позивач повинен сплачувати на користь відповідачки аліменти у розмірі 1/4 частин з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку з 04 липня 2015 року до досягнення повноліття дочкою ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначені факти підтверджуються доданою до позовної заяви копією рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2014 року у справі №505/2860/14-ц за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (а.с.6).

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2014 року, на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 до 1/6 частини зі всіх видів заробітної плати (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття.

Зміна розміру аліментів передбачена статтею 192 Сімейного кодексу України, якою визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В обґрунтування зазначеної вимоги позивач зазначає, що 15 серпня 2017 року він уклав шлюб із ОСОБА_5 , який був зареєстрований Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 187. Від шлюбу з ОСОБА_5 , позивач має - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підтвердження зазначеного позивачем додано до по лозної заяви копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого 26 березня 2019 року Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.8), відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_10 у місті Подільськ Одеської області народився ОСОБА_6 , про що 26 березня 2019 року складено актовий запис №107, батьками зазначені: ОСОБА_1 - батько, ОСОБА_5 - мати.

Також, до позовної заяви додано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 , виданого 15 серпня 2017 року Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.9), з якого вбачається, що 15 серпня 2017 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що складено актовий запис №187 від 15 серпня 2017 року, після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище « ОСОБА_1 ».

Також, в обґрунтування позовної вимоги позивач зазначає, що згідно судового наказу Котовського міськрайонного суду від 23 серпня 2019 року у справі №505/2712/19 з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку доходу щомісячно, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на одну дитину та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку починаючи з 21 серпня 2019 року і до досягнення сином повноліття відповідно до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Зазначене підтверджується доданою до позовної заяви копією судового наказу, виданого Котовським міськрайонним судом Одеської області 23 серпня 2019 року за результатами розгляду справи №505/2712/19 за заявою ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини (а.с.11).

Крім того, в позовній заяві позивач зазначає, що з 31 березня 2020 року згідно рішення Котовського міськрайонного суду одеської області у справі №505/2713/19 з позивача також на користь ОСОБА_5 стягуються кошти на її утримання у розмірі 3000 (три тисячі) гривень, щомісячно. Починаючи з 21 серпня 2019 року та до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На підтвердження зазначеного факту до позовної заяви позивачем додано копію рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2020 року у справі №505/2713/19 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення коштів на утримання дружини (а.с.14).

Також, позивач зазначає, що він є єдиною дитиною в сім`ї, а його батько є інвалідом 2 групи та також потребує матеріальної допомоги, яку йому надає позивач.

На підтвердження зазначеного факту позивач додав до позовної заяви копію пенсійного посвідчення серії НОМЕР_8 , виданого Пенсійним фондом України 11 грудня 2019 року (а.с.13) та копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №714424, виданої Подільською міжрайонною медико-соціальною комісією 7 листопада 2019 року (а.с.14). з яких вбачається, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 має інвалідність 2 групи за загальним захворюванням.

Враховуючи викладене позивач вважає, що сплата аліментів у встановленому розмірі є неможливою.

З приводу зазначених доводів позивача слід зазначити, наступне.

Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII ратифіковано «Конвенцію про права дитини» прийняту 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція).

Згідно статті 2 Конвенції Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

Статтею 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно статті 26 Конвенції держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов`язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені.

Згідно статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно частини 2 статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 зазначеної статті визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Сімейним кодексом України передбачено два способи стягнення аліментів: 1) у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини (стаття 183 СК України); 2) у твердій грошовій сумі (стаття 184 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивач має двох малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На утримання ОСОБА_3 з позивача стягуються аліменти згідно рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2014 року (а.с.6) у розмірі 1/4 частин з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку.

На утримання ОСОБА_6 з позивача стягуються аліменти згідно судового наказу Котовського міськрайонного суду від 23 серпня 2019 року (а.с.11) у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку доходу щомісячно, але не менше, ніж 50% від прожиткового мінімуму на одну дитину.

З наведеного вбачається, що: по-перше з позивача стягуються аліменти у часті від заробітку (доходу), що передбачено ст.183 СК України; по-друге частки від заробітку позивача, які стягуються на утримання дітей є рівними та складають 1/4 заробітку позивача на кожну дитину.

При цьому, позивач просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 2014 року, на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 до 1/6 частини зі всіх видів заробітної плати (доходу) щомісячно.

Тобто позивач просить суд зменшити частку від його заробітку, яка виплачується в якості аліментів на утримання одного з його дітей.

При цьому, зі змісту статті 2 Конвенції вбачається, що всі діти, незалежно від їхньої раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, соціального походження - рівні у своїх правах. Держава не може порушувати жодне з прав.

Зазначене відповідає положенням статті 52 Конституції України ,якою визначено, що діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Аналогічні за змістом положення містяться в статті 142 СК України, якою передбачено, що діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

З урахуванням змісту зазначених норм вбачається, що позовні вимоги позивача, в разі їх задоволення будуть прямим порушенням положень Конституції України, Сімейного кодексу України та Конвенції, оскільки призведуть до порушення рівності прав дітей позивача на отримання рівного утримання від позивача, нададуть перевагу одному з дітей, зменшивши обсяг підтримки батьком іншого.

Аналогічних за своїм змістом висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460 св 20), зазначивши, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Крім того, слід зазначити, що позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 31 березня 2020 року згідно рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області у справі №505/2713/19 з позивача також на користь ОСОБА_5 стягуються кошти на її утримання у розмірі 3000 (три тисячі) гривень, щомісячно. Починаючи з 21 серпня 2019 року та до досягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 , додавши до позовної заяви копію зазначеного рішення (а.с.12).

З приводу цього доводу слід зауважити, що згідно частини 2 статті 72 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Частиною 4 статті 84 СК України визначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Зі змісту наведених норм вбачається, що законодавець пов`язує надання чоловіком утримання дружині з наявності в чоловіка можливості надавати матеріальну допомогу.

В той же час, положення глави 15 СК України не пов`язують обов`язок батьків з утримання дитини з наявності в батьків можливості надавати таке утримання.

З наведеного вбачається, що законодавцем встановлено пріоритет утримання батьками дитини над утриманням чоловіком дружини. У зв`язку з чим сплата позивачем аліментів на утримання дружини не може слугувати підставою для зменшення розміру аліментів на утримання його дітей.

Крім того, з рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2020 року у справі №505/2713/19 (а.с.12), яким з позивача стягнуто аліменти на утримання дружини вбачається, що позивач був згоден на стягнення аліментів.

При цьому, на час ухвалення рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2020 року, з позивача вже стягувалися аліменти на утримання дітей згідно рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 липня 014 року (а.с.6) та судового наказу Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23 серпня 2019 року (а.с.11), з наведеного вбачається, що позивач вже сплачуючи аліменти на утримання двох дітей не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дружини, хоча саме при стягненні аліментів на утримання дружини та визначення їх розміру має значення можливість позивача сплачувати такі аліменти.

Також, позивач зазначає, що він є єдиною дитиною в сім`ї, а його батько є інвалідом 2 групи та також потребує матеріальної допомоги, яку йому надає позивач.

З приводу зазначеного доводу слід зазначити, що частиною 2 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Визначення принципу диспозитивності цивільного процесу наведене у статті 13 ЦПК України.

Так, частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження зазначеного факту позивач додав до позовної заяви копію пенсійного посвідчення серії НОМЕР_8 , виданого Пенсійним фондом України 11 грудня 2019 року (а.с.13) та копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №714424, виданої Подільською міжрайонною медико-соціальною комісією 7 листопада 2019 року (а.с.14). з яких вбачається, що ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 має інвалідність 2 групи за загальним захворюванням.

Проте, зазначені документи не підтверджують, а ні факту родинних зв`язків між позивачем та ОСОБА_14 , а ні того факту, що позивач дійсно надає своєму батькові матеріальну допомогу.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 141, 264, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України,суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, - відмовити в повному обсязі.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.

Роз`яснити, що у відповідності до положень пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відомості про сторін у справі:

Позивач:ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;
Відповідачі:ОСОБА_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Суддя: О.О.Желясков

Рішення набрало законної сили "_____"__________________20____року.