Березівський районний суд Одеської області
03.08.2021
Справа № 494/1150/20
Провадження № 2/494/239/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 серпня 2021 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді Лебединського С.Й.,
за участю секретаря судового засідання Авдєєвої С.В.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням», -
Позивач, звернувшись до суду із цим позовом просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивач вказував, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . За цією ж адресою окрім позивача зареєстровані також: дружина, син та громадянка ОСОБА_2 (колишня невістка позивача), яка з 2012 року за цією адресою не проживає, не сплачує комунальні послуги та відомостей про її місцеперебування не має. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що з відповідачкою жодних контактів не має, її особисті речі у будинку відсутні та вона перестала бути членом родини так як шлюб із сином позивача було розірвано в судовому порядку.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак надали суду спільну заяву з проханням розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином. Клопотань або інших процесуальних заяв від останньої до суду не надходило, а відтак суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у цій справі доказів та постановити заочне рішення відповідно до положень ст.280-282 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, на підставі наданих доказів і доведення їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку.
Позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Червоноволодимирівської сільської ради за № 250 від 29.06.2010 р. (а.с. 7, 14).
Як вбачається із актів обстеження складу сім`ї гр. ОСОБА_1 , 1966 року народження, за № 02-20-418 від 29 вересня 2020 р., №02-20/465 від 23 жовтня 2020 року, то за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані 4 (чотири) особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Разом із тим за вказаною адресою проживають двоє осіб, а відповідачка не проживає з вересня 2012 року (а.с. 8, 9).
Положеннями ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Як зазначено у ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містять також положення ст.405 ЦК України.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Схожі правові позиції зазначені у ч.1 ст.383 ЦК України, за якою власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Разом з цим, судовим розглядом було встановлено, що відповідачка не користується та не проживає з вересня 2012 року в належному позивачу будинку.
Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156, у поєднанні зі ст.64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391, ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Вирішуючи спір суд вважає встановленим, що позивач є належним власником будинку, а відповідачка з вересня 2012 р. тобто понад один рік у спірному будинку не проживає, а тому за встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей ст.383 та 391ЦК України.
Виходячи з наведеного права позивача є порушеними, а тому поданий позов підлягає задоволенню, а права позивача судовому захисту.
Керуючись ст.ст.10-13, 81, 89, 259, 263-265, 280-282, ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням» задовольнити.
ОСОБА_2 визнати такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно п.15 та підпункту 15.5 Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя____________________________________________