Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1134/21

10 грудня 2021 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Шишка О. А.,

з участю: секретаря Сіщук Г. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія"), в якому просить стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування, пов`язане з понесеними витратами на лікування, в розмірі 11 600 грн, страхове відшкодування, пов`язане з заподіяною моральною шкодою, в розмірі 580 грн та 3600 грн витрат на правничу допомогу.

Позов обґрунтований тим, що 03 січня 2018 року на автодорозі Мукачево - Львів, км 287 + 300 м, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки "ВАЗ 2107", н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля марки "Mercedes", н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 . Він (позивач) був пасажиром транспортного засобу "ВАЗ 2107", н. з. НОМЕР_1 , та внаслідок зазначеної ДТП отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" згідно з полісом №АК6315460, тому, товариство, як страховик, є зобов`язаним суб`єктом перед ним як потерпілим, якому виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон №1961-IV) порядку.

Після ДТП він проходив курс лікування в Богородчанській центральній районній лікарні (діагноз - закритий перелом обох кісток лівого передпліччя зі зміщенням відламків), витративши при цьому 11600 грн. Посилаючись на вимоги ст. 6, 22, п. 23.1. ст. 23, п. 24.1. ст. 24 Закону №1961-IV, просить стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування, пов`язане з витратими на лікування, у вказаному вище розмірі. Крім того, просить стягнути на його користь з відповідача 580 грн моральної шкоди (5% суми страхової виплати за шкоду, завдану здоров`ю), відповідно до вимог ст. 26-1 Закону №1961-IV. Також позивач зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу склали 3600 грн, які просить стягнути з відповідача.

20 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі за безпідставністю та необгрунтованістю. Представник ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" зазначає, що на момент ДТП (03 січня 2018 року), в якій позивач отримав тілесні ушкодження, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки "ВАЗ 2107", р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія". Для отримання страхового відшкодування ОСОБА_1 у порядку, встановленому законом, із заявою про страхове відшкодування до товариства не звернувся. Відповідно, страховиком не приймалось рішення про здійснення йому страхового відшкодування. Представник відповідача вказує, що неподання ОСОБА_1 до ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років з моменту скоєння ДТП (03 січня 2018 року) є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування, з огляду на вимоги ст. 11 ЦК України, п. 2.1. ст. 2, ст. 35, 36, підпункту 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону №1961-IV.

Представник відповідача вказує на висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2020 року (справа №703/2107/18), та Великою Палатою Верховного суду в постанові від 04 липня 2018 року (справа №755/18006/15-ц). З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для здійснення позивачу відповідачем страхового відшкодування, тобто відсутні такі й для задоволення позову.

Одночасно з відзивом представником ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" подано до суду заяву про застосування строку позовної давності у справі. Представник відповідача зауважує, що у спорах, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок ДТП, строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання ДТП.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги свого довірителя підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Зазначив, що строк позовної давності ним не пропущено з огляду на вимоги п. 3 та п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК України. Тому просив відмовити в задовленні заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, позов задовольнити в повному обсязі, ухваливши рішення про стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_1 11 600 грн страхового відшкодування, пов`язаного з понесеними витратами на лікування, 580 грн страхового відшкодування, пов`язаного з заподіяною моральною шкодою, та 3600 грн витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2018 року у справі №338/885/18 ОСОБА_2 визано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Вирок набрав законної сили 01 листопада 2018 року. Цим вироком констатовано, що ОСОБА_2 03 січня 2018 року, керуючи автомобілем марки "ВАЗ 2107", р. н. НОМЕР_1 , на автодорозі № N-09 Мукачево - Львів, км 287 + 300, що на території Богородчанського (зараз - Івано-Франківського) району Івано-Франківської області, порушивши п. 1.3, п. 1.5., п. 2.3, п. 10.1, п. 16.11 Правил дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку пріоритету 2.1. "Дати дорогу", скоїв дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої потерпілий ОСОБА_1 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження (а.с. 6 - 7).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок.

Таким чином порушення ОСОБА_2 ПДР, що спричинило ДТП, та його винуватість встановлено вироком суду від 02 жовтня 2018 року, тому ці обставини доведенню не підлягають.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки "ВАЗ 2107", реєстраційний номер НОМЕР_1 , (зазначений автомобіль належить також останньому), була застрахована у ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" (поліс №АК6315460) (а.с. 8, 9).

Після ДТП ОСОБА_1 лікувався у Богородчанській ЦРЛ (закритий перелом обох кісток лівого передпліччя зі зміщенням відламків), поніс витрати на лікування в сумі 11 600 грн (а.с. 10 - 14).

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (ст. 999 ЦК України).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно з Законом № 1961-IV.

Відповідно до ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень статей 9, 22, 23, 24 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю (в тому числі шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого), майну третьої особи.

Водночас, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про страхування", п. 6 ч. 1

ст. 991 ЦК України страховик має право відмовити у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування за наявності підстав, встановлених законом.

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачені у ст. 37 Закону № 1961-IV. Їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Згідно з підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у вказаному підпункті Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19 зазначила таке. У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №703/2107/18.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач до ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" з заявою про страхове відшкодування не звертався, на що вказує й представник страхової компанії, належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного стороною позивача суду не надано.

Позовна заява до ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди ОСОБА_1 направлена до суду поштовим відправленням 09 вересня 2021 року (а.с. 24), тобто більш як через 3 роки з моменту страхового випадку - скоєння дорожньо-транспортної пригоди (03 січня 2018 року), відтак - поза межами встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV строку.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на його користь 11 600 грн страхового відшкодування, пов`язаного з понесеними витратами на лікування.

Стаття 26-1 Закону № 1961-IV визначає, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача страхової виплати за шкоду, пов`язану з лікуванням, відповідно, немає підстав і для задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення з товариства на його користь моральної шкоди у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Однак, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість чи безпідставність. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Схожі висновки викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо.

Беручи до уваги викладене вище, суд вважає вимоги позивача безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, то оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, тому, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 991 ЦК України, ст. 35, підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування

11600 грн матеріальної шкоди, 580 грн моральної шкоди та 3600 грн витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Повне рішення складено 15 грудня 2021 року.

Головуючий О. А. Шишко