Номер провадження: 22-ц/813/1744/21
Головуючий у першій інстанції Кузнецова В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка І.А.,Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями державних органів,-

в с т а н о в и в:

,25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями державних органів, за яким просив стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області на його користь у відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконними діями Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 339 098,40 грн., на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на початку 2019 року ним виконано роботи з нового будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 .

Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було видано направлення для проведення позапланового заходу від 04.02.2019 року №000206, зі строком дії з 04.02.2019 року - 08.02.2019 року.

Посадовою особою Управління здійснено виїзд, з метою проведення позапланової перевірки за адресою: АДРЕСА_1 .

Ним було пред`явлено державний акт на право власності на дану земельну ділянку площею 0,0974 га №468028 від 29.05.2002 року, згідно якого цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та наданий технічний звіт про можливість збереження збудованих конструкцій та обладнання сонячної електростанції для автономного електропостачання житлового будинку за даною адресою та вплив виконаних робіт на технічний стан огородження ділянки АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 .

Виїздом посадової особи на місце за адресою: АДРЕСА_1 , оглядово встановлено, що за вказаною адресою ОСОБА_1 впритул до сусідньої огорожі виконуються роботи із нового будівництва металевого каркасу на стовпчатому фундаменті у вигляді навісу довжиною приблизно 45 метрів та висотою 5 метрів із подальшим розміщенням на ньому сонячних панелей, тобто виконуються будівельні роботи з нового будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки).

За результатом перевірки було складено відповідний Акт №000206, припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, шляхом отримання в установленому порядку права на виконання будівельних робіт за даною адресою або демонтування самочинно збудовано споруди в термін до 08.04.2019 року та зупинення будівельних робіт №065/19, протокол про адміністративне правопорушення від 08.02.2019 року передбаченого ч. 5 ст. 96 КУпАП.

21 лютого 2019 року, за результатом розгляду матеріалів справи було винесено постанову про адміністративне правопорушення №122/19 від 21.02.2019 року та його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 20 400 грн..

На підставі наказу Управління №01-13/1ДАБК, у період з 07.05.2019 року - 13.05.2019 року, було проведено позапланову перевірку виконання вимог припису про усунення порушення вимог містобудівного законодавства, будівельних норм, стандартів та правил №065/19 від 08.02.2019 року.

На момент виїзду на місце встановлено, що самочинно збудований об`єкт не демонтовано, що підтверджується фотофіксацією.

За результатом перевірки було складено відповідний Акт №000863 від 13.05.2019 року та протокол про адміністративне правопорушення від 13.05.2019 року передбачене ч. 1 ст. 188-42 КУпАП.

03 червня 2019 року Управлінням винесено постанову про адміністративне правопорушення №434/19 від 03.06.2019 року та визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП (невиконання законних вимог (приписів) посадових осіб органів державного архітектурно- будівельного контролю), накладене адміністративне стягнення у розмірі 13 600 грн..

29 травня 2019 року старшим держаним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Ткачевим А.В. відкрито провадження по справі з виконання постанови Управління Державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської №122/9 від 21.02.2019 року.

06 вересня 2019 року старшим держаним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Ткачевим А.В. відкрито провадження по справі з виконання постанови Управління Державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської №434/19 від 03.06.2019 року.

10 грудня 2019 року за вимогою старшого держаного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Ткачева А.В., ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон за межі України), у праві керування транспортними засобами, тимчасово вилучено водійське посвідчення, накладено арешт на його рахунки.

На початку 2020 року Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради звернулось із позовом до Одеського окружного адміністративного суду, в якому просило суд зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати самочинно збудований об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 за власний рахунок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 року по справі №420/4789/19 у задоволенні адміністративного позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 відмовлено, оскільки було встановлено, що на час розгляду справи будівельні роботи завершені. Панелі сонячної електростанції розміщені на даху, на фасаді господарчої споруди, 12 п/м панелей розташовані впродовж огорожі на відстані 1 м від огорожі, а не впритул, що відповідає Будівельним нормам і правилам (БНіП) та Державним будівельним нормам (ДБН).

Сонячна електростанція складається із трьох складових, по-перше інвертор, який встановлюється у приміщення будинку, кабельні з`єднання прокладаються під землею, та легкий навіс без влаштування фундаментів, що підтверджується наданими документами.

Відсутність необхідності прийняття в експлуатацію генеруючої установки (СЄС) через органи державного архітектурно - будівельного контролю також передбачено у Постанові від 25.02.2016 року №229 «Про внесення змін до Порядку продажу, обліку та розрахунків за електричну енергію, що вироблена з енергії сонячного випромінювання об`єктами електроенергетики».

Генеруюча установка у приватному домогосподарстві вважається введеною в експлуатацію з дати подання (відправлення) заяви-повідомлення, тобто, отримання будь-яких дозвільних документів на виконання будівельних робіт в Управлінні державного архітектурно - будівельного контролю діючим законодавством не передбачено.

Таким чином, позивач вважає, що зазначеним підтверджується незаконність дій відповідача щодо вимог усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, шляхом отримання в установленому порядку права на виконання будівельних робіт за адресою АДРЕСА_3 або демонтування самочинно збудовано споруди та зупинення будівельних робіт з нового будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 .

05 серпня 2020 року ОСОБА_1 уклав договір з ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про купівлю - продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством.

Він вважає, що протиправна поведінка Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради щодо пред`явлення незаконних вимог про знесення самочинного будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 є причиною збитків, які виникли в нього у вигляді упущеної вигоди, оскільки весь час розгляду питання щодо законності будівництва він не міг використовувати сонячну електростанцію за призначенням.

Крім того, за вини Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, він не ввів в експлуатацію СЄС у 2019 році, в зв`язку з чим втратив на кожному Квті, 0,02 євро центи. Відповідно до Закону України «Про альтернативні джерела енергії», якщо СЄС вводиться в експлуатацію до 31.12.2019 року ціна на придбання електроенергії 18 евро центів, а при введенні з 01.01.2020 року знижується до 16 евро центів. Потужність СЄС складає 40 987 квт/рік. За 5 місяців (серпень - грудень) 2020 року - 14 562 Квт із розрахунку втрати 0,02 центи складає 291 евро. З 2021 року по 2029 рік - 9 років по 40 987 Квт всього 368 883 Квт із розрахунку втрати 0,02 центи складає 7 377 евро за мінусом податку у розмірі 19,5% становить 5 939 евро.

Таким чином, він вважає, що понесені ним збитки у вигляді упущеної вигоди складають на загальну суму 10 466 евро. На теперішній час курс евро до гривні становить 32,40 грн., тобто загальна сума збитків становить 339 098, 40 грн..

В обґрунтування відшкодування моральної шкоди, він вказує, що незаконні вимоги відповідача про знесення самочинного будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 та ряд обмежень, які встановлені на підставі вимог Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради призвело до глибоких переживань у зв`язку з позбавленням реалізації його прав та життєвих планів, порушенні нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення відношення з оточуючими людьми, порушення втручання у право власності, вчинення дій спрямованих на зниження його престижу та довіри до його діяльності.

Крім того, постанови державного виконавця були ним отримані тільки під час розгляду справи в Одеському окружному адміністративному суді, йому не було відомо про встановлені державним виконавцем обмеження, у зв`язку з чим для нього було потрясінням, коли представник банку «Восток» повідомила йому про арешт валютного рахунку під час його з дружиною перебування в Лос-Анжелісі (США), через що вони залишилися в чужій державі без засобів існування.

Моральні переживання з приводу всієї ситуації призвели до значного емоційного напруження, у зв`язку з чим вважає, що з Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 100 000 грн.

У судовому засідання адвокат Терещенко О.І. в інтересах позивача ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_1 позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями державних органів.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити в нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 на початку 2019 року виконав роботи з нового будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 .

Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради було видано направлення для проведення позапланового заходу від 04.02.2019 року №000206, зі строком дії з 04.02.2019 року - 08.02.2019 року.

Посадовою особою Управління здійснено виїзд, з метою проведення позапланової перевірки за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем ОСОБА_1 було пред`явлено державний акт на право власності на дану земельну ділянку площею 0,0974 га №468028 від 29.05.2002 року, згідно якого цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та наданий технічний звіт про можливість збереження збудованих конструкцій та обладнання сонячної електростанції для автономного електропостачання житлового будинку за даною адресою та вплив виконаних робіт на технічний стан огородження ділянки АДРЕСА_4 .

Виїздом посадової особи на місце за адресою: АДРЕСА_1 , оглядово встановлено, що за вищевказаною адресою позивача впритул до сусідньої огорожі виконуються роботи із нового будівництва металевого каркасу на стовпчатому фундаменті у вигляді навісу довжиною приблизно 45 метрів та висотою 5 метрів з подальшим розміщенням на ньому сонячних панелей, тобто виконуються будівельні роботи з нового будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки).

За результатом перевірки було складено відповідний Акт №000206, припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, шляхом отримання в установленому порядку права на виконання будівельних робіт за даною адресою або демонтування самочинно збудовано споруди в термін до 08.04.2019 року та зупинення будівельних робіт №065/19, протокол про адміністративне правопорушення від 08.02.2019 року передбаченого ч. 5 ст. 96 КУпАП.

21 лютого 2019 року, за результатом розгляду матеріалів справи було винесено постанову про адміністративне правопорушення №122/19 від 21.02.2019 року та позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 20 400 грн..

На підставі наказу Управління №01-13/1ДАБК, у період з 07.05.2019 року - 13.05.2019 року, було проведено позапланову перевірку виконання вимог припису про усунення порушення вимог містобудівного законодавства, будівельних норм, стандартів та правил №065/19 від 08.02.2019 року.

На момент виїзду на місце встановлено, що самочинно збудований об`єкт не демонтовано, що підтверджується фотофіксацією.

За результатом перевірки було складено відповідний Акт №000863 від 13.05.2019 року та протокол про адміністративне правопорушення від 13.05.2019 року передбачене ч. 1 ст. 188-42 КУпАП.

03 червня 2019 року Управлінням винесено постанову про адміністративне правопорушення №434/19 від 03.06.2019 року та визнано позивача ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП (невиконання законних вимог (приписів) посадових осіб органів державного архітектурно- будівельного контролю), накладене адміністративне стягнення у розмірі 13 600 грн..

29 травня 2019 року старшим держаним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Ткачевим А.В. відкрито провадження по справі з виконання постанови Управління Державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської №122/9 від 21.02.2019 року.

06 вересня 2019 року старшим держаним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Ткачевим А.В. відкрито провадження по справі з виконання постанови Управління Державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської №434/19 від 03.06.2019 року.

10 грудня 2019 року за вимогою старшого держаного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Ткачева А.В., ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон за межі України), у праві керування транспортними засобами, тимчасово вилучено водійське посвідчення, накладено арешт на його рахунки.

На початку 2020 року Управління державного архітектурно - будівельного контролю Одеської міської ради звернулось із позовом до Одеського окружного адміністративного суду, в якому просило суд зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати самочинно збудований об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 за власний рахунок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 року по справі №420/4729/19 у задоволенні адміністративного позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до позивача відмовлено, оскільки було встановлено, що на час розгляду справи будівельні роботи завершені. Панелі сонячної електростанції розміщені на даху, на фасаді господарчої споруди, 12 п/м панелей розташовані впродовж огорожі на відстані 1 м від огорожі, а не впритул, що відповідає Будівельним нормам і правилам (БНіП) та Державним будівельним нормам (ДБН).

Сонячна електростанція складається із трьох складових, по-перше інвертор, який встановлюється у приміщення будинку, кабельні з`єднання прокладаються під землею, та легкий навіс без влаштування фундаментів, що підтверджується наданими документами.

Відсутність необхідності прийняття в експлуатацію генеруючої установки (СЄС) через органи державного архітектурно - будівельного контролю також передбачено у Постанові від 25.02.2016 року №229 «Про внесення змін до Порядку продажу, обліку та розрахунків за електричну енергію, що вироблена з енергії сонячного випромінювання об`єктами електроенергетики».

Відповідно до Порядку передбаченого у постанові від 25.02.2016 року №229 «Про внесення змін до Порядку продажу, обліку та розрахунків за електричну енергію, що вироблена з енергії сонячного випромінювання об`єктами електроенергетики» Встановлення елементів електричного обладнання генеруючої установки (генеруючих установок) приватного домогосподарства здійснюється побутовим споживачем відповідно до рекомендацій заводів-виробників цього обладнання, визначених у технічній документації (паспортах електричного обладнання), та з дотриманням правил улаштування електроустановок. Після встановлення або технічного переоснащення генеруючої установки побутовий споживач письмово повідомляє електропостачальника про це заявою- повідомленням за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.

Генеруюча установка у приватному домогосподарстві вважається введеною в експлуатацію з дати подання (відправлення) заяви-повідомлення, тобто, отримання будь-яких дозвільних документів на виконання будівельних робіт в Управлінні державного архітектурно - будівельного контролю діючим законодавством не передбачено.

Таким чином, на думку позивача зазначеним підтверджується незаконність дій Управління щодо вимог усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, шляхом отримання в установленому порядку права на виконання будівельних робіт за адресою АДРЕСА_3 або демонтування самочинно збудовано споруди та зупинення будівельних робіт з нового будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 .

05 серпня 2020 року ОСОБА_1 укладено договір з ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про купівлю - продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством.

Позивач ОСОБА_1 вважав, що протиправна поведінка Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради щодо пред`явлення незаконних вимог про знесення самочинного будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 є причиною збитків, які виникли у нього у вигляді упущеної вигоди, оскільки весь час розгляду питання щодо законності будівництва він не міг використовувати сонячну електростанцію за призначенням.

Крім того, за вини Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, позивач не ввів в експлуатацію СЄС в 2019 році, у зв`язку з чим втратив на кожному Квті, 0,02 евро центи. Відповідно до Закону України «Про альтернативні джерела енергії», якщо СЄС вводиться в експлуатацію до 31.12.2019 року ціна на придбання електроенергії 18 евро центів, а при введенні з 01.01.2020 року знижується до 16 евро центів. Потужність СЄС складає 40 987 квт/рік. За 5 місяців (серпень - грудень) 2020 року - 14 562 Квт із розрахунку втрати 0,02 центи складає 291 евро. З 2021 року по 2029 рік - 9 років по 40 987 Квт всього 368 883 Квт із розрахунку втрати 0,02 центи складає 7 377 евро за мінусом податку у розмірі 19,5% становить 5 939 евро.

Таким чином, на думку позивача понесені збитки у вигляді упущеної вигоду складають на загальну суму 10 466 евро. На теперішній час курс евро до гривні становить 32,40 грн., тобто загальна сума збитків становить 339 098, 40 грн..

В обґрунтування відшкодування моральної шкоди, позивач вказує, що незаконні вимоги відповідача про знесення самочинного будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 та ряд обмежень, які встановлені на підставі вимог Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради призвело до глибоких переживань у зв`язку з позбавленням реалізації його прав та життєвих планів, порушенні нормальних життєвих зв`язків, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення відношення з оточуючими людьми, порушення втручання у право власності, вчинення дій спрямованих на зниження його престижу та довіри до його діяльності.

Крім того, постанови державного виконавця були ним отримані тільки під час розгляду справи в Одеському окружному адміністративному суді, йому не було відомо про встановлені державним виконавцем обмеження, у зв`язку з чим для нього було потрясінням, коли представник банку «Восток» повідомила йому про арешт валютного рахунку під час його з дружиною перебування в Лос-Анжелісі (США), через що вони залишилися в чужій державі без засобів існування.

Моральні переживання з приводу всієї ситуації призвели до значного емоційного напруження, у зв`язку з чим вважає, що з Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 100.000 грн..

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено належним чином завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок протиправної діяльності органу державної влади - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради.

Проте, колегія суддів не може погодитись в повному обсязі з мотивуванням висновків суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення тспорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статті 265 ЦПК України суд першої інстанції помилково не надав повного мотивів оцінки кожного аргументу, наведеними сторонами у справі, щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позову, а саме те, що те, що дії Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради щодо пред`явлення незаконних вимог про знесення самочинного будівництва сонячної електростанції (генеруючої установки) за адресою: АДРЕСА_1 є протиправними та є причиною збитків, які виникли у нього у вигляді упущеної вигоди, та завдання моральної шкоди.

Так, у пунктах 36-38 Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №921/346/18 дійшов наступного правового висновку, а саме, «Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) органів державної влади, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 Цивільного кодексу України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилається на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року по справі №420/4789/19.

Дійсно, у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала справа №420/4789/19 за позовом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання демонтувати об`єкт самочинного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , який було подано у відповідності до положень ч. 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у зв`язку з невиконанням вимог припису №065/19 від 08.02.2019 року про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, складеного за результатами позапланової перевірки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 року по справі №420/4729/19 у задоволенні адміністративного позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 відмовлено.

Проте, судом першої інстанції було встановлено, що на час розгляду справи будівельні роботи завершені. Панелі сонячної електростанції розміщені на даху, на фасаді господарчої споруди, 12 п/м панелей розташовані впродовж огорожі на відстані 1 м від огорожі, а не впритул, що відповідає Будівельним нормам і правилам (БНіП) та Державним будівельним нормам (ДБН), тобто на момент розгляду справи по суті, ОСОБА_1 було виконано припис від 08.02.2019 року.

Крім того, факт встановленого правопорушення який був виявлений під час проведення позапланової перевірки, а саме будівництва позивачем металевого каркасу на стовпчатому фундаменті у вигляді навісу довжиною приблизно 45 метрів та висотою 5 метрів з подальшим розміщенням на ньому сонячних панелей, не спростовано та не встановлено факту здійснення Управлінням незаконних дій або порушення прав ОСОБА_1 на момент здійснення позапланової перевірки.

Отже, вказаним судовим рішенням, що набрало законної сили, з безспірністю та об`єктивністю не підтверджено факт противоправних дій органу державної влади під час проведення позапланової перевірки будівництва позивачем металевого каркасу на стовпчатому фундаменті у вигляді навісу довжиною приблизно 45 метрів та висотою 5 метрів з подальшим розміщенням на ньому сонячних батарей.

Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року по справі 522/13094/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні огорожею та земельною ділянкою майном, стягнення матеріальної шкоди, позов ОСОБА_2 задоволено.

Суд зобов`язав ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні майном - огорожею, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, розташованого у АДРЕСА_3 на ділянках АДРЕСА_5 , шляхом демонтажу металевої конструкції із сонячними батареями (сонячна електростанція) за адресою: АДРЕСА_3 за рахунок ОСОБА_3 та відступу від огорожі ОСОБА_2 не менше ніж на 1 метр, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 28 023 грн. та судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. та судовий збір в розмірі 1 078,20 грн..

При цьому судом першої інстанції встановлено, що влаштована відповідачем в притул конструкція сонячної електростанції порушує право власності позивача, а саме належного користування майном - огорожею, а саме її обслуговування, створює незручності, у зв`язку з неможливістю виконання капітального та поточного ремонту огорожі, що належить позивачу на праві власності, а також неможливості використання земельної ділянки, за цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, на якій саме розташована огорожа.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у справі за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення матеріальної шкоди.

Отже, вказаним судовим рішенням встановлено відповідач ОСОБА_1 самовільно без дозвільних документів вмонтував у притул до огорожі позивача, яка розташована на межі земельної ділянки по всьому периметру металеві конструкції для встановлення сонячної електростанції.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновкки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено в судовому засіданні наявність трьох умов: неправомірність дій Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що свідчить про відсутність самого заподіяння йому майнової та моральної шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких підстав, колегія дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідач порушив його права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення норм процесуального права, а саме, статті 265 ЦПК України у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції та доповнення в частині мотивування відмови у задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року змінити та доповнити в частині мотивування відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік