Повадження № 2/638/1265/21
РІШЕННЯ

Іменем України

17 лютого 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченка В.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадженні у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року позивачка звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в обґрунтування якого вказала, що 25 жовтня 2016 року в районі будинку № 31 по проспекту Науки у місті Харкові ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Mercedes-benz GLK220, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до дорожньої обстановки не вірно вибрала безпечну швидкість та скоїла зіткнення з автомобілем Nissan Qashqai, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

У постанові Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року у справі № 638/18608/16-п суд дійшов висновку, що з урахуванням ступеню небезпеки допущених порушень правил дорожнього руху України в діях ОСОБА_2 наявно 70 % вини, а в діях ОСОБА_1 30 %.

В результаті вказаної ДТП був пошкоджений автомобіль Nissan Qashqai, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 . Матеріальний збиток, завданий позивачці в результаті пошкодження її автомобіля складає 150968,65 грн.

Транспортний засіб Mercedes-benz GLK220, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП був застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія».

27 жовтня 2016 року позивачка звернулась до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» з метою подання заяви про виплату страхового відшкодування, представники якого надали їй бланк для заповнення. Проте, позивачка згодом отримала від Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» лист, яким відмовлено їй у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року. Відмова мотивована тим, що 27 жовтня 2016 року позивачка подала не заяву про страхове відшкодування, а повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

Позивачка просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, завдані в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 105678,06 грн.

У відзиві на позовну заявуПриватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» посилається на те, що у зв`язку з неподанням позивачкою заяви про страхове відшкодування протягом одного року з моменту ДТП товариство правомірно у відповідності до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних трансортних засобів» відмовило позивачці у виплаті страхового відшкодування.

Від ОСОБА_2 не надійшло відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Від імені відповідачки ОСОБА_2 на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно з частинами 5, 6, 8 статті 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Порядок використання електронного цифрового підпису врегульовано Законом України «Про електронні довірчі послуги».

Пунктами 12, 32 частини 1 статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Частинами 1, 2 статті 6, частиною 1 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Клопотання про відкладення розгляду справи, яке надійшло 17 лютого 2021 року від імені відповідачки ОСОБА_2 на електронну адресу Дзержинського районного суд м. Харкова, не сформоване в системі «Електронний суд».

При цьому, діловодом суду складено довідку про те, що клопотання про відкладення розгляду справи № 638/18215/18 в електронному вигляді від ОСОБА_2 надійшло на електронну пошту Дзержинського районного суд м. Харкова без електронного цифрового підпису автора.

Вказане клопотання про відкладення розгляду справи в паперовій формі та скріплене власноручним підписом ОСОБА_2 до Дзержинського районного суд м. Харкова не надходило.

Крім того, судом визнана неповажною зазначена в клопотанні про відкладення розгляду справи причина неявки відповідачки ОСОБА_2 в судове засідання, оскільки до клопотання не додано доказів поважності неприбуття в судове засідання. До того ж, частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року та інші).

Ухвалою суду від 14 лютого 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, та відкрито провадження у справі.

Згідно проколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 листопада 2020 року у зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_3 дану справу 30 листопада 2020 року передано судді Латкі І.П.

Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, подальше відкладення розгляду справи призведе до порушення розумного строку вирішення спору по справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено обставини того, що 25 жовтня 2016 року о 17 год 40 хв в районі будинку № 31 по проспекту Науки у місті Харкові сталося ДТП за участю автомобілем Mercedes-benz GLK220, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , та автомобіля Nissan Qashqai, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , що підтверджується копією постанови Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року (а.с. 6-9).

У постанові Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року у справі № 638/18608/16-п суд дійшов висновку, що з урахуванням ступеню небезпеки допущених порушень правил дорожнього руху України в діях ОСОБА_2 наявно 70 % вини, а в діях ОСОБА_1 30 %.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 10878, складеного 24 листопада 2016 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса розмір матеріального збитку, завданого володільцю автомобіля Nissan Qashqai, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого під час ДТП складає 165823,13 грн (а.с. 11-15).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як власника транспортного засобу Mercedes-benz GLK220, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія», про що свідчить копія поліса № АЕ/6228728 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 64).

27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» із повідомленнями про дорожньо-транспортну пригоду (ОСЦПВВНТЗ), в яких повідомили про ДТП, що трапилась 25 жовтня 2016 року за участю їх автомобілів під їхнім керуванням, про що свідчать копії повідомлень про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 67-68).

11 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою про страхове відшкодування (а.с. 69).

Листом від 23 травня 2018 року № 1879/18 Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» відмовлено ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року (а.с. 70).

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускається можливвість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За положенням статті 6 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 26 Закону України «Про страхування» та пункту 6 частини першої статті 991 ЦК України страховик має право відмовити у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування за наявності підстав, встановлених законом.

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачені у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 статті 35.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц, строк, зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є присічним і поновленню не підлягає.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц (провадження № 61-30263св18), від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц (провадження № 61-22420св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 (провадження № 61-11557св19),

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 465/4287/15

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к зазначила, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 лише 11 травня 2018 року звернулась до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою про страхове відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що відбулася 25 жовтня 2016 року, тобто поза межами річного строку, який є присічним і поновленню не підлягає.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачка подавала заяву до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про страхове відшкодування заподіяної її майну шкода впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, або в межах цього строку зверталася до суду з позовом до страхової компанії про виплату такого відшкодування, що не заперечується і позивачем.

З позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_1 звернулася лише у грудні 2018 року, тобто також поза межами вказаного строку.

За таких обставинах, суд враховуючи встановлені обставини та вказані норми матеріального права, приймаючи до уваги, що позивачка пропустила встановлений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк для звернення із заявою про страхове відшкодування, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалось вище, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс18.

Таким чином, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування у випадках, передбачених у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого).

Отже, відсутність обґрунтованого права щодо відшкодування шкоди з страховика, не позбавляє права потерпілої особи на відшкодування завданої шкоди за рахунок особи, з вини якої сталося ДТП. Тобто, особа, якій завдано шкоду, вправі одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання

Суд бере до уваги, що ОСОБА_1 втратила право звернення до страхової компанії на отримання страхового відшкодування, проте з урахуванням принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), встановлення факту ДТП, винної особи у ній, передбачуваність для позивачки щодо відшкодування шкоди винною особою, суд вважає, що відсутні підстави для звільнення винної особи від цивільно-правової відповідальності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 560/908/16-ц

Частино 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно постанови Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2018 року у справі № 638/18608/16-п з урахуванням ступеню небезпеки допущених порушень правил дорожнього руху України в діях ОСОБА_2 наявно 70 % вини, а в діях ОСОБА_1 30 %.

Згідно частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо наявності в діях ОСОБА_2 70 % вини у вчиненні ДТП за зазначених вище обставин, а в діях ОСОБА_1 30 % вини.

Таким чином, приймаючи до уваги положення п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, ступінь вини ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в ДТП, яка сталась 25 жовтня 2016 року, а також вимоги ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, завдані в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 105678,06 грн.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273-274, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , матеріальні збитки, завдані в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 105678 (сто п`ять тисяч шістсот сімдесят вісім) грн 06 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, відмовити за необгрунтованістю.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2021 року.

Суддя І.П. Латка