№ 366/2918/20
№2/366/169/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючої - судді Слободян Н.П.

за участю секретаря судового засідання - Німченко Н.Ю.

позивача ОСОБА_1 , її представника, адвоката Онишко В.М.,

відповідача ОСОБА_2 , її представника, адвоката Квака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користуванням житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 07 березня 2008 року ОСОБА_3 передав у власність їй та ОСОБА_4 безоплатно кожному по Ѕ частині житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

15 жовтня 2020 року між Позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Ющенко Л.В ( зареєстровано в реєстрі за № 1494), згідно з яким позивач ОСОБА_1 набула права власності на Ѕ частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Дані договори дарування є чинними та у порядку передбаченому законом не оспорювались та не були скасовані.

Згідно довідки від 20 жовтня 2020 року № 560 Розважівської сільської ради Іванківського району Київської область у житловому будинку зареєстровані : ОСОБА_5 (колишній власник), ОСОБА_4 (колишній власник), та відповідач ОСОБА_2 ( колишня дружина бувшого власника ОСОБА_4 ).

На теперішній час позивач в родинних стосунках з відповідачем не перебуває та відповідно до житлового сервітуту ні в силу закону, ні в силу договору відповідач не набула.

Відповідач був зареєстрований у спірному будинку, як член сім`ї ОСОБА_4 , шлюб між якими було розірвано 29 листопада 2019 року Рішенням Іванківського районного суду Київської області.

Таким чином вбачається, що відповідач є членом сім`ї попереднього власника спірної Ѕ частини будинку, який здійснив відчуження спірної частки будинку на користь позивача.

Відтак, позивач на теперішній час є одноосібним власником будинку за вищевказаною адресою.

У позовній заяві позивач стверджує, що добровільно знятися з реєстрації відповідач не має наміру і продовжує користуватися належним позивачу будинком шляхом збереження реєстрації за вищевказаною адресою, чим порушує право позивача користуватися та розпоряджатися своєю власність. Така поведінка відповідача спричиняє позивачу, як власнику, певні незручності та порушує її права, як власника, надані їй діючим законодавством, що змушують останню звернутися до суду.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 02 грудня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 24 грудня 2020 року о 10:00 хв.

24.12.2020 року, розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючої судді на лікарняному .

Судові засідання 10.02.2021 та 15.03.2021року були перенесення за клопотаннями учасників судового процесу.

05. 05. 2021 року до Іванківського районного суду Київської області надійшов Відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , яка вважає позовну заяву безпідставною з огляду на наступне:

-Основною правовою підставою на яку посилається позивач є, наявність перешкод у користуванні будинком але жодних доказів вище зазначеному позивач не надав;

-Відповідачка є колишнім членом сім`ї позивача, а отже має право на проживання в даній квартирі, в силу приписів ст.64, 156 ЖК УРСР;

-Відповідачка не може бути виселена без надання їй іншого житла;

-Відповідачка стала жертвою змови свого колишнього чоловіка ОСОБА_4 та його сестри - позивачки, які уклали фіктивний договір дарування частки будинку, з метою виселення відповідача.

11.05.2021 року до суду надійшла заява від відповідачки ОСОБА_2 , про вступ у справу представника ОСОБА_6 та клопотання про відеоконференції.

Ухвала суду від 14.06.2021 року, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Сихівським районним судом м. Львова, за участю представника відповідачки ОСОБА_6

12.05.2021 року до суду надійшла заява від відповідачки ОСОБА_2 , про відкладення розгляду справи на іншу дату.

17.06.2021 року до суду надійшла заява від представника позивачки ОСОБА_6 , про перенесення судового засідання у зв`язку з тим, що відповідачу потрібен час для ознайомлення з відповіддю на відзив.

17.06.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача ОСОБА_7 , який вважає, що відзив є необґрунтованим з наступних підстав:

- перешкод, у користуванні позивачем спірною частиною будинку відповідач чинить, продовжуючи проживати в ній в супереч вимогам законодавства України, унеможливлюючи здійснення власником вільного володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд.

- відповідач не є колишнім членом сім`ї позивача, оскільки відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батько.

- позивач в позовній заяві не вимагає виселити відповідача з частини будинку, позивач просить визнати суд ОСОБА_2 , такою що втратила право користування будинком за вищевказаною адресою:

- твердження позивача про змову її колишнього чоловіка та його сестри є безпідставними та має ознаки порушення честі та гідності позивача;

Також представник позички зазначає що, бувший чоловік відповідача - ОСОБА_4 , більше двох років не проживає у спірній частині будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

05.07.2021 року ухвалено про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Львова, за участю представника відповідачки ОСОБА_6

06.08.2021 року до суду надійшли письмові пояснення в яких відповідачка ОСОБА_2 зазначає, що вона була членом сім`ї покійного батька позивачки, а також її брата від яких ОСОБА_1 , успадкувала та прийняла в дар належну їй частину будинку. Тобто укладаючи договір дарування, позивачка знала, що в ньому проживає ОСОБА_2 , та усвідомлювала, що остання має право користування будинком, і не зважаючи на зазначене обтяження нерухомості прийняла в дар такий будинок.

11.08.2021 року до електронного суду надійшла заява від представника відповідачки ОСОБА_6 , про перенесення підготовчого судового засідання на інше число та призначення його в режимі відеоконференції.

Ухвала суду від 11.08.2021 року, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Сихівським районним судом м. Львова, за участю представника відповідача ОСОБА_6

11.08.2021 року підготовче судове засідання було відкладено на 20.09.2021 року на 11:00 год

11.08.2021 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_6 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції через Франківський районний суд м. Львова.

11.08.2021 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_6 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції через Франківський районний суд м. Львова.

11.08.2021 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_6 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції через Франківський районний суд м. Львова та заява про перенесення судового засідання.

20.09.2021 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 22.10.2021р, яке за клопотанням представника відповідача відкладено у зв`язку з тим, що 13.10.2021р. по справі надійшли письмові пояснення (ст. 241 ЦПК України) представника позивача з документами щодо комунальних послуг, судове засідання відкладено на 17.11.2021р.

Ухвала суду від 18.10.2021р. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи «EasyCon», за участю представника відповідача ОСОБА_6

12.11.2021 року до суду надійшли пояснення відповідачки (в порядку п.3 ч.1 ст. 43 ЦПК України).

Позиції сторін

Позивачка ОСОБА_1 , та її представник, позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позові. Позивач, будучи допитаною у якості свідка, зазначила, що їх батько в 2008 році побудував спірний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та подарував вказаний будинок своїм дітям, їй та брату ОСОБА_4 в рівних частках кожному. 15.10.2020р. брат подарував їй Ѕ частину зазначеного будинку, бо вона доглядала за матір`ю. Тобто вона стала одноосібним власником цього домоволодіння. Зазначені договори не оскаржені. Шлюб між братом і відповідачем розірвано, тому реєстрація та проживання фактично чужої людини у її будинку, чинить їй перешкоди. Її мати нещодавно померла і вона має намір продати будинок. Зазначила, що комунальні послуги відповідач не сплачує, в будинок нікого не пускає, бо на подвір`ї собака, та вона не має змоги привезти туди онуків.

Представник позивача додала, що право власності є непорушним, а після розірвання шлюбу відповідач втратив право користування належним позивачці будинком, бо не є членом її сім`ї і має лише права, а не обов`язки. Крім того, відповідач має родичів брата та мати в с.Загальці Бориспільського району Київської області, тому в неї є місце проживання.

Відповідачка ОСОБА_2 , та її представник, позовні вимоги не визнали, надавши відзив на позовну заяву, вважаючи вимоги позивачки такими, що не відповідають законодавству, та просять відмовити в задоволенні позову. Відповідач, будучи допитаною у якості свідка, зазначила, що вона була дружиною брата позивачки та позивач отримуючи Ѕ частину будинку в дар від брата, знала, що там зареєстрована та проживає відповідач. Зазначила, що факт втрати статусу «член сім`ї» власника не є підставою для виселення, тим паче без надання іншого житла, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, а саме викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018р. справа №753/12729/15-ц. Велика палата зазначила, що стаття 109 ЖК УРСР закріплює неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Відповідачка стала жертвою колишнього чоловіка ОСОБА_4 та його сестри - позивачки, які уклали фіктивний договір дарування частки в будинку, з метою виселення відповідачки. Це єдине житло відповідачки, тому через виселення вона фактично може стати безхатченком. Вважає, що необхідно застосувати принцип пропорційності, в інтересах та правах сторін, нп що наголошує Велика Палата Верховного Суду (постанова від 21.08.2019р., справа №569/4373/16-ц), оскільки підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Вважає, що її виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватись з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору дарування, внаслідок яких вона може втратити не лише право на користування житлом, а і позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 суду показав, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, він жив у дворі, бо вона поміняла замки від гаража. Неодноразово пропонував відповідачу купити житло, на що вона відповідала, щоб він купив їй житло сам. Звернув увагу суду, що у відповідачки є родина, а саме брат та мати в с.Загальці Бориспільського району Київської області, тому в неї є де мешкати.

Встановлені судом обставини та застосовані норми права

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані докази, законодавство України та правозастосувальну практику Верховного суду із спірних правовідносин, дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є власницею будинку на підставі договору дарування, а саме: 15 березня 2008 року ОСОБА_3 передав у власність безоплатно кожному по Ѕ частині житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 8-9)

Іншу Ѕ частину будинку вона, отримала 15.10.2020р. в дар від рідного брата ОСОБА_4 , про що свідчить договір дарування від 15.10.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Ющенко Л.В., ( зареєстровано в реєстрі за № 1494).

На момент укладення договору дарування між позивачкою ОСОБА_1 та її рідним братом ОСОБА_4 , відповідно до довідки від 20 жовтня 2020 року № 560 Розважівської сільської ради Іванківського району Київської області у спірному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та відповідач ОСОБА_2 ( а.с. 10).

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 29.11.2019р. у справі №366/1910/19 шлюб між ОСОБА_4 до ОСОБА_2 зареєстрований 31.01.1998р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бородянської райдержадміністрації Київської області (актовий запис №12) розірвано (а.с. 14).

Відповідно до ч.1, ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч.3. ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин вцілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилалась на те, що вона має намір продати належний їй на праві власності будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки після смерті її матері ОСОБА_5 , постало питання про продаж будинку, проте позбавлена такої можливості, оскільки в будинку проживає колишня дружина її брата.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на те, що у спірному житловому будинку фактично проживає відповідач, а вона мешкає в іншому місці.

Крім цього, згідно з поясненнями позивачки, у відповідачки є інше житло, однак доказів в підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містять.

Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, яка отримала спірний будинок в дар від свого брата знаючи, що у зазначеному домоволодінні зареєстрована та фактично мешкає його колишня дружина, в особі відповідачки, після смерті матері має намір продати спірний будинок, та захистом відповідачки, яка не має іншого житла, зареєстрована у спірному будинку понад 20 років.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд, врахувуючи вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач не мешкає у спірному домоволодінні, приймала в дар зазначене домоволодіння, усвідомлюючи, що відповідач зареєстрована та фактично мешкає у аказаному примішенні. В свою чергу, відповідач зареєстрована в зазначеному будинку понад 20 років, фактично мешкає там, та не має іншого житла, тобто разі якщо остання буде позбавлена судом права на користування житлом, взагалі стане безхатченком.

Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, у справі, інтереси позивачки, як власника житла, не перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого є правові підстави користування чужим майном, як « ОСОБА_8 члена сім`ї власника» та яка, не має іншого житла.

Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зокрема, позивач посилається на те, що прийняла в дар від брата Ѕ частку вказаного спірного будинку, іншу Ѕ частку позивач отримала від батька, та у вказаному будинку вже була зареєстрована та проживала відповідач.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані докази, законодавство України та правозастосувальну практику Верховного суду із спірних правовідносин, дійшов висновку про те, що відповідачка приймала у дар спірний будинок, усвідомлюючи, що в ньому зареєстрована та фактично мешкає колишній член родини, та у разі її виселення з вказаного домоволодіння вона стане безхатченком, оскільки не має іншого житла. Натомість позивач мешкає у іншому місці, та має намір продати спірний будинок, однак не має такої змоги, через наявність відповідачки в спірному домоволодіння. Разом з тим, відповідач не має іншого житла, та набула права користувача приміщення як член родини власника та зареєстрована у будинку понад 20 років. Якщо співвідносити конституційне право на житло і конституційне право на захист права вланості, та враховуючи «припинення сервітуту», а саме той факт, що відносити між відповідачкою та колишнім власником житла припинені , не позбавляє її права користуватись приміщенням. Беручи до уваги баланс інтересів обох сторін, суд дійшов до висновку про відмову у зодоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.ст. 4, 12, 81, 141, 247, 263-268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 30.11.2021р.

Суддя Н.П. Слободян