Справа № 645/3947/19
Провадження № 2/645/70/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2021 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ульяніч І.В.,

за участю секретаря Погудіної Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, посилаючись на те, що ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_3 , зареєстрували шлюб 19 листопада 1999 року. За час перебування у вказаному шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності його діду ОСОБА_5 , який разом зі своєю сім`єю з 1980 року проживав у вказаній квартирі. Фактично з 1981 року по 2016 рік позивач також проживав у вказаній квартирі. До укладення шлюбу між позивачем та відповідачем, дідусь ОСОБА_5 склав заповіт на вказану квартиру в інтересах позивача та його батька ОСОБА_6 .. Проте, після укладення шлюбу, дідусь позивача - ОСОБА_5 запропонував скасувати вищевказаний заповіт, оскільки на той час у батька позивача ОСОБА_6 вже була своя квартира на праві власності, а позивач з відповідачем були молодою сім`єю та не мали фактично нічого. Оскільки позивач з відповідачем фактично проживали у спірній квартирі разом з дідусем, замість вказаного заповіту дідусь запропонував укласти договір довічного утримання із позивачем, або з дружиною, маючи на меті, з одного боку, наділити молоду сім`ю власним житлом, а з другого боку - гарантовано отримувати належний догляд та піклування. Разом з відповідачем вони вирішили, що договір довічного утримання будуть укладати на ім`я ОСОБА_3 . Договір довічного утримання між відповідачем (набувач) та дідусем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (відчужувач), було посвідчено приватним нотаріусом Мітякіною С.З. За вказаним договором 17.11.2000 відповідач, в порядку ст. ст. 334, 748 Цивільного кодексу України, набула нерухоме майно, що за життя належало відчужувачу, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , тим самим скасувавши вищезазначений заповіт. На час укладення договору довічного утримання у позивача з відповідачем були гарні стосунки, вони проживали разом у квартирі, що була предметом вищевказаного договору. Проте в подальшому з 2016 року життя не склалося, стосунки між сторонами поступово погіршились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага. Фактично сім`я припинила своє існування. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18.12.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. На теперішній час в спірній квартирі проживає відповідач, яка не дає позивачу можливості доступу до квартири, користуватися нею, та вирішувати питання участі в утриманні спільної сумісної власності. Документів, що підтверджують право власності на вищезазначену квартиру позивач не має в наявності. Таким чином, зазначає, що він з відповідачем займалися доглядом за відчужувачем, забезпечували його продуктами харчування, ліками, одягом, надавали допомогу під час реабілітації після інфаркту. Також, коли ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач разом з відповідачем здійснили поховання дідуся за спільні грошові кошти. Тобто, він разом з відповідачем виконав всі умови договору довічного утримання по догляду за дідусем ( ОСОБА_7 ). У зв`язку з викладеним, просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 3 та визнати за позивачем - ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 червня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя призначено до судового розгляду по суті.

Відповідач надала відзив на позовну заяву про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, в якому посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належала дідусю позивача - ОСОБА_5 .. Однак 17 листопада 2000 року, на підставі договору довічного утримання, ОСОБА_5 передав вказану квартиру ОСОБА_3 .. Звертаючись до суду із вимогу про визнання квартири АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності, позивач вказує на те, що 19 листопада 1999 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, а тому квартира, яка була набута відповідачем на підставі договору довічного утримання від 17.11.2000 року, належить їм на праві спільної сумісної власності в силу положень статей 60-61 Сімейного кодексу України. Вважає позовні вимоги позивача незаконними та необґрунтованими, що є підставою для відмови в їх задоволенні. Позиція ОСОБА_3 ґрунтується на наступному. Власником квартири АДРЕСА_1 , був дідусь позивача - ОСОБА_5 . Будучи її власником, ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого вищезазначену квартиру заповів позивачу та його батьку - ОСОБА_6 .. Згодом, 19 листопада 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, а 17 листопада 2000 року ОСОБА_5 уклав зі ОСОБА_3 договір довічного утримання, тим самим довіривши саме їй свій догляд до кінця життя, а у вдячність за цей догляд передав їй у власність квартиру АДРЕСА_1 . Звертає увагу суду на те, що посилання ОСОБА_1 на положення Сімейного кодексу України є безпідставним з огляду те, що вони не регулюють спірні правовідносини, оскільки ОСОБА_3 набула право власності на квартиру до набрання чинності Сімейним кодексом України. Позивач вказує на те, що договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , був нібито укладений відповідачем в інтересах сім`ї. Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що він теж нібито брав участь у виконанні обов`язків, передбачених цим договором. Однак, з позицією позивача не можна погодитись з огляду на таке. Як було зазначено самим ОСОБА_1 , спочатку його дідусь, ОСОБА_5 , хотів заповісти вказану квартиру позивачу. Однак внаслідок певних обставин ОСОБА_5 змінив свої погляди і вирішив раніше висловлену волю скасувати, передавши квартиру у власність відповідачу. Причиною зміни позиції дідуся ОСОБА_1 вказує на те, що нібито ОСОБА_5 хотів допомогти молодій сім`ї житлом. Однак, звертає увагу суду на те, що навіть задля здійснення такого задуму ОСОБА_5 міг скасувати заповіт лише в частині, заповівши квартиру АДРЕСА_1 , повністю позивачеві, або ж укласти договір довічного утримання саме з онуком, ОСОБА_1 , а не з відповідачем. Також зазначає, що згодом у квартирі АДРЕСА_1 , був зроблений ремонт за рахунок та силами батька ОСОБА_3 - ОСОБА_8 . Крім того, враховуючи, що під час укладення договору довічного утримання у набувача виникають як права, так і кореспондуючі їм обов`язки, у разі, якби дійсно набувачем за зазначеним договором поряд зі ОСОБА_3 був позивач, зазначений договір довічного утримання містив би його згоду на прийняття на себе відповідних обов`язків. З вищезазначеного вбачається, що якби ОСОБА_3 відповідно до умов договору забезпечувала ОСОБА_5 всім необхідним за рахунок спільного майна подружжя, її чоловік, ОСОБА_1 , мав би подати відповідну письмову згоду на укладення договору довічного утримання. Водночас, як вбачається з договору довічного утримання від 17.11.2000 року, така згода не надавалась. При цьому як випливає зі змісту позовної заяви та позивачем не оспорюється, він знав про укладення договору довічного утримання з його дідусем, ОСОБА_5 . Із зазначеного випливає, що виконання обов`язків за договором довічного утримання ОСОБА_3 здійснювала власними силами та за рахунок коштів, які належали їй на праві особистої власності та коштів своїх батьків, а не за рахунок коштів сім`ї, що також свідчить про те, що квартира АДРЕСА_1 , не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності. Таким чином, договір довічного утримання, укладений 17 листопада 2000 року, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , був укладений саме на користь відповідача та в її інтересах, а не в інтересах сім`ї, і саме ОСОБА_3 забезпечувала ОСОБА_5 всім необхідним, доглядала його та в усьому йому допомагала, як до, так і після укладення договору.

06 лютого 2020 року позивачем надано пояснення щодо відзиву відповідача, в яких зазначає, що у зв`язку з наданим представником відповідача відзивом, вважає за необхідне звернути увагу суду на наступне. По-перше, відповідач вказує на те, що договір довічного утримання дідусь - ОСОБА_5 укладав саме з ОСОБА_3 , тим самим скасувавши заповіт складений на його ім`я та його батька, з огляду на те, що стосунки у неї з дідусем були кращими ніж у позивача. Та, нібито якщо дідусь хотів, то він міг би укласти договір перш за все з рідним онуком. Щодо, такої позиції відповідача, зазначає, що позивач з дідусем проживав разом з самого народження, та у них були гарні та теплі стосунки. Дійсно, на час укладення шлюбу між ним та відповідачем 19 листопада 1999 року, на зазначену квартиру дідусем був складений заповіт в інтересах позивача та його батька. Однак, оскільки позивач з відповідачем після укладення шлюбу фактично проживали у спірній квартирі разом з дідусем, піклувалися про нього, та у всьому йому допомагали, а батько на той час був вже забезпечений власним житлом, то замість вказаного заповіту його дідусь запропонував укласти договір довічного утримання з ним, або з відповідачем, маючи на меті, з одного боку - наділити їх молоду сім`ю власним житлом, а з другого - гарантовано отримувати належний догляд та піклування. Той факт, що договір довічного утримання був укладений саме з відповідачем не може вказувати на те, що стосунки у дідуся були кращими саме з нею. Дідусь взагалі не приймав рішення з ким саме укладати вказаний договір, він запропонував їм обом укласти даний договір, а вони разом з відповідачем вже вирішили, що договір довічного утримання будуть укладати на її ім`я. На той час, між ним та відповідачем були гарні стосунки, існувала любов та взаємоповага, планували і в подальшому проживати разом, вести спільне господарство, мати спільних дітей, тому для них не мало суттєве значення, хто саме укладе вказаний договір довічного утримання. Також, звертає увагу суду, на той факт, що саме за ініціативою відповідача шлюб між ними було розірвано 18.12.2018р. По-друге, відповідач вказує на те, що дана квартира не може бути визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки позивач нібито не приймав участі у піклуванні за дідусем, не виконував обов`язків за договором довічного утримання, та вказує, що вона самостійно та за рахунок коштів, які належали їй на праві особистої власності здійснювала догляд за дідусем. За результатами розгляду справи № 332/1105/15-ц за позовом про поділ спільного майна подружжя Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову від 22 травня 2019 року, згідно з якою погодився з висновком Апеляційного суду Запорізької області викладеному в рішенні від 17 грудня 2015 по вказаній справі щодо застосування презумпції спільності майна подружжя, а саме про те що договір довічного утримання укладений в інтересах сім`ї, оскільки виконання умов зазначеного договору потребує зі сторони позивача значних матеріальних витрат, що не може не відобразитись на матеріальному стані подружжя позивача, що в свою чергу свідчить про те, що позивач у певній мірі також виконував обов`язки за договором довічного утримання щодо матеріального забезпечення відчужувача. Таким чином, майно набуте відповідачем за договором довічного утримання є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу у рівних частках. По-третє, відповідач, посилається на те, що зазначений договір довічного утримання не має його згоди щодо прийняття на себе відповідних обов`язків за даним договором. Проте, виходячи з норм частини другої статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. По-четверте, відповідач посилається на те, що в спірній квартирі був зроблений ремонт за рахунок та силами її батька ОСОБА_8 .. Дана інформація не відповідає дійсності з огляду на те, що ремонт у вказаній квартирі було зроблено спільними зусиллями родини. Зокрема, особисто за рахунок батька ОСОБА_6 був зроблений капітальний ремонт балкону, також він надав грошові кошти для придбання меблів для кухні. В даній квартирі немає жодної кімнати в якій позивач не робив ремонт, а в кімнаті сина він зробив ремонт взагалі своїми руками від початку та до кінця. Він особисто клеїв шпалери та білив стелі, стелив лінолеум, прибивав плінтуси та прокладав кабелі. Крім того, батьки позивача постійно підтримували родину матеріально, давали грошові кошти на ремонт та побутову техніку. Отже посилання відповідача на її односторонню участь у здійсненні ремонту в спірній квартирі є безпідставними та не відповідають дійсності. По-п`яте, відповідач посилається на те, що договір довічного утримання був укладений до набрання чинності Сімейного кодексу України, а тому його посилання на положення даного кодексу є безпідставними з огляду на те, що вони не регулюють спірні правовідносини. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, доводи відповідача є безпідставними та не відповідають дійсності. Зважаючи на вищевикладене, вважає що підстави для відмови у задоволенні позовних вимог відсутні.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належала його діду ОСОБА_5 .. Коли його батьки розлучились, він мешкав разом з бабусею та дідусем, стосунки були гарні. В 1990 році дідусь став хворіти і склав на нього заповіт. В 1999 році позивач одружився з ОСОБА_3 та вони мешкали на квартирі у знайомих. Потім попросився пожити у дідуся з бабусею, та стали мешкати разом. Восени 2000 року у дідуся стався інсульт, дідусь хотів щоб він із дружиною за ним доглядали та запропонував оформити договір довічного утримання з ОСОБА_3 . Перші чотири роки за дідусем доглядала бабуся, але в 2004 році вона померла. В 2008 році помер дідусь. Також пояснив, що в 2016 році відносини з відповідачкою погіршились і позивач пішов мешкати до матері. В 2018 році відповідач перестала пускати його до квартири та бачитись з сином. Зазначив, що за дідусем доглядали разом, позивач купував продукти, готував їжу, купав, а відповідачка робила уколи, давала ліки. Ремонт в квартирі робив позивач разом з батьком відповідачки. Договір довічного утримання ним не оскаржувався.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про день і час розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки в судове засідання не повідомила, надала відзив на позовну заяву.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що договір довічного утримання не був укладений в інтересах сім"ї, а у власних інтересах відповідача та є її особистою власністю. Також зазначила, що сторони не мешкали разом сім"єю, але мають сина, 2009 року народження.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 19 листопада 1999 року та ОСОБА_9 присвоєно прізвище « ОСОБА_10 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 2048.

У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі №642/5970/18 від 18.12.2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено, шлюб розірвано.

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 від 09 грудня 1976 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого записано ОСОБА_6 та ОСОБА_11 .

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 15 квітня 1952 року, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якого записано ОСОБА_5 та ОСОБА_12 .

14 вересня 1994 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого належну йому на праві особистої власності трьохкімнатну ізольовану кооперативну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_3 у ЖБК м. Харкова «Лосевое» заповідає таким чином: дві третіх квартири своєму синові - ОСОБА_6 , а одну треть цієї квартири своєму онукові ОСОБА_1 , що мешкають в м. Харкові.

17 листопада 2000 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_3 належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1, п. 5 Договору ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_3 належну йому квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_5 , забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та залишивши його довічне проживання в квартирі.

Відповідно до п. 6 Договору вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в сумі не нижче однієї мінімальної пенсії щомісяно.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія № НОМЕР_4 , виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Згідно повідомлення Комунального підприємства «Харківського міського бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_3 , реєстрацію права приватної власності, станом на 31.12.2012 року, проведено Комунальним підприємством «Харківського міського бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання від 17.11.2000, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С.З., р. № 2584.

Згідно ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім"ю України, що діяв на час укладання шлюбу сторін та договору довічного утримання, зазначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Аналогічни правові норми були зазначені і в Сімейному кодексі України, який набрав чинності 01.01. 2004 року.

Норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину четверту статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Згідно ст. 425 ЦК України, в редакції 1963 року, що діяв на час укладання договору довічного утримання, було передбачено, що за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Аналогічна норма зазначена в ст. 744 Цивільного кодексу України, в редакції 2003 року.

Визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Вказаний правовий висновок, зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

На підтвердження своїх тверджень, щодо укладення Договору довічного утримання в особистих інтересах, а не інтересах сім`ї, та одноособового виконання його умов, ОСОБА_3 не було надано жодного доказу. Відповідач не надала суду доказів на підтвердження того, що метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а її власні, особисті інтереси, так само як і не довела, що вона самостійно несла матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання.

Разом з тим, як було встановлено судом, на час укладення договору довічного утримання та в період його виконання подружжя ОСОБА_10 проживали однією сім`єю за адресою АДРЕСА_3 , мають спільну дитину, позивач мав постійну роботу та доходи.

Шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду у 2018 році. При цьому, безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_1 зазначив, що подружні стосунки між ними були припинені у 2016 році.

У постанові № 6-2891цс15 від 13 квітня 2016 року Верховного Суду України, зазначено, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суд має установити, чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , який не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, проте виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем ОСОБА_3 , а саме згідно пояснень ОСОБА_1 він купував продукти харчування, оскільки позивач не працювала, готував їжу, робив ремонт у квартирі, доглядав за дідусем, тобто на рівні із відповідачем виконував умови договору довічного утримання його дідуся.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В п. 24 вказаної постанови зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вислухавши учасників процесу та дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що договір довічного утримання був укладений в інтересах сім"ї, та виконувався сторонами. Будь-яких доказів того, що даний договір був укладений в особистих інтереах відповідача, не пов"язаних із сімейними, суду надано не було, тобто спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, та є законні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна.

За таких обставин, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимога про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.19,264,265,268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя - задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 368,97 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення лише вступної та резолютивної частин судового рішення, а також у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Повний текст рішення виготовлений 13 грудня 2021 року.

Суддя І.В. Ульяніч