Справа № 638/9529/20
Провадження № 2/638/1545/21
РІШЕННЯ

Іменем України

03 грудня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Подус Г.С.,

за участю секретаря судових засідань Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру,

встановив:

Позивач з звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом, у якому просила визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 09.11.2012 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд» було укладено договір №09/11 купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого позивач придбала майнові права на об`єкт нерухомості, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначає, що саме їй належать майнові права на об`єкт спірної нерухомості, оскільки вона виконала у повному обсязі умови договору №09/11 від 09.11.2012 року та нею було отримано акт приймання передачі квартири від 28.05.2018 року. Також факт чинності вищевказаного договору підтверджується постановою Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2015 року, що набрала законної сили.

Вказані майнові права позивач бажала реалізувати шляхом реєстрації права власності, однак була позбавлена такої можливості внаслідок існування судових процесів за ініціативою відповідача, об`єктом спору у яких виступала саме вищевказана квартира.

Зокрема, 11.06.2020 року у справі №638/7356/19 за розглядом заяви ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 про визнання права власності, позивач дізналась про реєстрацію права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 .

Зазначила, що 08.09.2010 було порушено провадження у справі про визнання банкрутом ТОВ «Оргтехбуд», а ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.06.2011 року було затверджено план санації ТОВ «Оргтехбуд», яким спірна квартира була включена до плану санації боржника та підлягала реалізації, що і було реалізовано шляхом укладення договору №09/11 купівлі-продажу майнових прав.

24.05.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Оргтехбуд» про визнання права власності на зазначену вище спірну квартиру, посилаючись на те, що 12.11.2006 року між ним та ТОВ «Оргтехбуд» було укладено договір №12.01/4-1 на дольову участь у будівництві об`єкта нерухомості, зазначаючи, що ним у повному обсязі було виконано умови договору, внаслідок чого останній набув майнових прав за вищевказаним договором, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.02.2013 року у справі №2011/20197/12.

Ухвалою судової колегії у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №638/7356/13 від 22.10.2014 року, рішення суду апеляційної інстанції від 05.05.2014 року, яким рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 21.06.2013 року, на підставі якого позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені у повному обсязі, було скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судом касаційної інстанції було скасовано та передану справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

02.10.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Оргтехбуд», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, яким просив визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 09/11 від 09.11.2012 року, яким був укладений між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на спірну квартиру.

09.07.2015 року Апеляційним судом Харківської області було скасовано рішення Дзержинського районного суду міста Харкова в частині визнання за ОСОБА_3 права власності та нікчемності договору між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 . Зазначене рішення набрало законної сили.

При цьому позивач зазначає, що з часу відкриття Господарським судом Харківської області стосовно ТОВ «Оргтехбуд» від 08.09.2010 року справи про банкрутство №Б-39/112-10 контрагентом не цікавився більше трьох років, претензій до забудовника щодо неналежного виконання своїх обов`язків за договором не заявляв, при цьому ОСОБА_3 не було складено та не підписано акт прийому-передачі спірної квартири, відтак у нього відсутні документи, необхідні для оформлення права власності на об`єкт нерухомості, що повинні були бути передані ОСОБА_3 тільки після підписання зазначених актів, відтак позивач вважає, що реєстрація права вланості на вищевказану квартиру є незаконною та повинна бути визнана судом недійсною із подальшим визнанням права власності на спірну квартиру за нею.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 31.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 02.12.2020 року залучено до участі у цивільній справі як правонаступника ОСОБА_3 його сина ОСОБА_2 .

22.03.2021 року за Вх.№ 14350 надійшов відзив від представника відповідача адвоката Олесів Н.Я., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 05.09.2019 року, яким останній просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що з моменту прийняття будинку, де розташована спірна квартира в експлуатацію 30.03.2012 року у ОСОБА_3 виникло право на отримання документу, який посвідчує його право власності, однак відповідач ТОВ «Оргтехбуд» позбавив останнього такого права, зокрема шляхом продажу майнових прав на вищезазначене нерухоме майно, які належали ОСОБА_3 на підставі договору на дольову участь у будівництві №12.04/4-1 від 12.01.2006 ОСОБА_1 , яка набула майнові права на об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_3 .

Посилаючись на висновки суду у рішеннях у справі №638/17727/14-ц та 2011/20197/12, представник відповідача зазначає, що станом на момент укладення між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_1 договору, ОСОБА_3 було вже повністю сплачено кошти за договором №12.01/4-1 від 12.01.2006 року, тому згідно з умовами цього договору позивач набув право вимоги передачі йому у власність вищевказаної квартири, та, оскільки будівництво об`єкта нерухомого майна є завершеним та будинок передано до експлуатації, то відповідно у ОСОБА_3 виникло право на отримання правовстановлюючого документу на вказану квартиру та у останнього виникли підстави для набуття права власності за договором на дану квартиру.

Таким чином ТОВ «Оргтехбуд» було фактично продано майнові права на квартиру АДРЕСА_3 за відсутності у нього на це правових підстав, оскільки на той час майнові права на квартиру вже фактично належали ОСОБА_3 , а відтак було порушено його право отримання у власність вищевказаної квартири.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 16.07.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши наявні докази у сукупності та взаємозв`язку на предмет їх належності, допустимості, достовірності окремо та на предмет достатності загалом, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).

Враховуючи те, що зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із договором №09/11 купівлі-продажу від 09.11.2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд» в особі керуючого санацією Шкулова М.В передало у власність ОСОБА_1 майнові права на об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_4 .

Актом приймання-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості від 20.11.2012 та 28.05.2013 року ОСОБА_1 прийняла придбані майнові права на об`єкт нерухомості.

Згідно з додатковим договором №1 до договору №9/11 від 09.11.2012 року купівлі-продажу майнових прав від 28.05.2013 сторони домовились вважати будинок, вказаний у договорі купівлі-продажу майнових прав будинком за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно з Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Харківській області від 30.03.2012 року №КК 6 вищевказаний будинок визначено вважати готовим до експлуатації.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_3 на праві власності належить ОСОБА_3 згідно з договором про дольову участь у будівництві серія та номер 12.01-4-1, виданого 12.01.2006 ТОВ «Оргтехбуд» та рішення суду від 25.02.2013 року.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова 25.02.2013 року визнано за ОСОБА_3 майнове право на вищевказану двохкімнатну квартиру

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2013 позовні вимоги ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання права власності задоволено, зокрема, визнано за ОСОБА_3 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 .

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.01.2014 заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2013 залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05.05.2014 заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2013 скасовано, постановлено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд» про визнання права власності на квартиру в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.01.2014 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.06.2013 та рішення апеляційного суду Харківської області від 05.05.2014 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.12.2014 вказану цивільну справу об`єднано в одне провадження з цивільною справою 638/17727/14-ц.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.04.2015 позовні вимоги ОСОБА_3 до ТОВ «Оргтехбуд» в особі ліквідатора Панаріна Михайла Михайловича, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, визнання права власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 задоволені. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ТОВ «Оргтехбуд» про визнання недійсним договору на дольову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку №12.04/4-1, укладений 12.01.2006 між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2015 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.04.2015 року змінено, зокрема, скасовано його в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 65,60 кв.м, жилою площею 33,25 кв.м. Відмовлено в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.04.2015 залишено без змін.

Також судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.02.2013 визнано за ОСОБА_3 майнове право на двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 . Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18.04.2013 вказане рішення суду залишено без змін.

При цьому, як зазначає суд апеляційної інстанції,що стосується визнання права власності на спірну квартиру АДРЕСА_8 , то в цій частині рішення районного суду не відповідає нормам ст.ст. 331, 392 ЦК України, які передбачають набуття права власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором, або законом, а власник майна може заявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом не встановено, і належні і допустимі докази про це відсутні у справі, що ОСОБА_3 після прийняття будинку до експлуатації та присвоєння йому поштової адреси набув право власності. За умовами п.п. 4.1, 4.5 догору про дольову участь у будвіництві № 12.01/4-1 від 12.01.2006 року після настання таких обставин ТОВ «Оргтехбуд» передає ОСОБА_3 за актом прийому-передачі спірну квартиру, а право власності виникає у нього з моменту її державної реєстрації, тобто у позасудовому порядку.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного суду України від 24 червня 2015 року № 6-318цс15 по справі за позовом про визнання права власності на об?єкти нерухомості та зобов`язання вчини певні дії, за аналогічних обставин Верховний суд дійшов наступного висновку.

За правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

На час укладення договору про дольову участь в будівництві правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися законами України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність».

Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.

Указаними Законами України та укладеним сторонами по цій справі договором про дольову участь у будівництві визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на спірну квартиру після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Таким чином, ОСОБА_3 за змістом п.п. 4.1, 4.5 договору № 12.01/4-1 від 12.01.2006р про дольову участь у будівництві отримав майнове право очікування від забудовника здійснення певних дій по передачі майна та оформлення права власності, а не само право власності на нерухоме майно. Тому його порушене майнове право очікування не підлягає захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач вимог про зобов`язання скласти і підписати акт прийому-передачі спірної квартири по справі не заявив, а документи, необхідні для оформлення права власності на об`єкти нерухомості, відповідно до порядку, передбаченого вказаними Законами України та умовами вказаного договору про дольову участь, повинні бути передані позивачу лише після підписання зазначених актів, а таких фактів по справі не встановлено, тому рішення районного суду з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає в цій частині скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права власності на спірну квартиру, з виключенням з мотивувальної частині висновків суду про застосування ст. 228 ЦК України.

Відтак, суд, керуючись принципом преюдиціальності, що означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19), зокрема рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2015 року, враховує посилання представника позивача на те, що відповідачем підміняються поняття «майнових прав» та «права власності на майно» та відповідно, приходить до висновку, що оскільки договір №09/11 від 09.11.2012 року купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала майнові права на об`єкт нерухомості квартири АДРЕСА_9 є чинним, то позовні вимоги щодо визнання недійсною реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнання права вланості на неї підлягають задоволенню у повному обсязі.

Так, згідно з п.42, 43, 50 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №925/642/19 від 02.02.2021 року застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо обраний позивачем спосіб захисту сприятиме ефективному відновленню її невизнаного права, що відповідає позиції ЄСПЛ, висловленій у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87 й «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02, згідно з якою ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном», або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно, так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року (Von Maltzan and Others v. Germany), заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02. Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом». В іншій справі «NKM v. Hungary» від 14 травня 2013 року, скарга № 66529/11, ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Приймаючи рішення cуд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, щодо рішень судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Керуючись ст. ст 16, 23, 392, 398 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України,суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру задовольнити.

Визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 3715 (три тисячі сімсот п`ятнадцять) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст судового рішення виготовлено 14.12.2021 року.

Суддя