Постанова

Іменем України

10 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 753/11963/15-ц

провадження № 61-5897св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого

є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року у складі судді Сирбул О. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що 26 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі -

АКІБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк»,

та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 125 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 11,75 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 25 грудня 2032 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань

за кредитним договором станом на 19 червня 2016 року утворилася заборгованість у розмір 134 800,57 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 2 875 182,21 грн, а саме заборгованість за кредитом у розмірі

103 360,01 дол. США та заборгованість за процентами у розмірі 31 400,56 дол. США.

На підставі вказаного ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2007 року у розмірі

134 800,57 дол. США, що за курсом НБУ становить 2 875 182,21 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнено із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість

за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 39.29-50/1088к у розмірі 134 800,57 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 875 182,21 грн. Стягнено

із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в розмірі 3 654,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позичальник не виконував свої зобов`язань за кредитним договором, що є підставою для задоволення вимог банку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Справу суд апеляційної інстанції розглядав неодноразово.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року змінено шляхом зменшення суми заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню

із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», з 134 800,57 до 130 466,93 дол. США. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те,

що боржник порушив зобов`язання за кредитним договором та допустив заборгованість, а тому у банку виникло право на стягнення заборгованості. Проте зазначив, що заборгованість слід стягувати згідно з наданим стороною позивача останнім розрахунком станом на 19 червня 2015 року, яка становить 130 466,93 дол. США, з яких заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) становить

95 320,36 дол. США, а сума заборгованості за відсотками 35 146,57 дол. США

Узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і провадження у справі закрити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд прийняв рішення на підставі недопустимих доказів, а виконаний банком розрахунок не є належним доказом наявності заборгованості, оскільки доказом боргу є первинні документи

та виписки з особових рахунків клієнта банку. Крім того, застосовано норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду

від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, відповідно до яких суди

не дослідили, які саме платежі дробилися, чому відбувалось таке дроблення, чому платежі зараховувались несвоєчасно та не в повному обсязі та чи немає причинно-наслідкових зав`язків між такими діями банку і заборгованістю, що виникла.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу

не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 753/11963/15-ц та витребувано її з Дарницького районного суду м. Києва.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 39.29-50/1088к на купівлю нерухомого майна, відповідно до умов якого позивач надає відповідачу грошові кошти в сумі 125 000,00 дол. США на строк користування до 25 грудня 2032 року, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 11,75 % річних та платежі за кредитом у встановлений у договорі строк в повному обсязі. Погашення кредиту та оплата відсотків за його користування здійснюються відповідно до умов договору.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості станом на 19 червня

2015 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 134 800,57 дол. США, що еквівалентно 2 875 182,21 грн, яка складається із суми заборгованості за кредитом в розмірі 103 360,01 дол. США та суми заборгованості за відсотками в розмірі 31 400,56 дол. США.

Із пояснень представника АТ «Альфа-Банк», до яких долучено розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 39.29-50/1088к, відомо, що позивач здійснив перерахунок розміру кредитної заборгованості з урахуванням висновків, викладених експертом за результатами проведення судово-економічної експерти від 24 травня 2017 року № 15038/16-45, та висновків Верховного Суду, згідно з якими борг відповідача становить 130 466,93 дол. США, з яких 95 320,36 дол. США - сума заборгованості за кредитом, 35 146,57 дол. США - сума заборгованості за відсотками.

23 жовтня 2014 року банк направив відповідачу вимогу про усунення порушень зобов`язань, яку ОСОБА_1 не виконала.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 19 червня 2015 року відповідач має невиконані зобов`язання перед банком, заборгованість у загальному розмірі 134 800,57 дол. США, що за курсом НБУ становить 2 875 182,21 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 103 360,01 дол. США та заборгованості за процентами в розмірі 31 400,56 дол. США.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив достроково стягнути

із ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитом та процентами, посилаючись

на порушення відповідачем графіка погашення заборгованості за кредитом,

що визначений пунктом 1.1 договору, та нездійснення погашення чергової частини кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання.

Пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі

125 000,00 дол. США зі сплатою 11,75 % річних та порядком погашення суми основної заборгованості, визначеним у графіку.

ОСОБА_1 обов`язок з повернення наданих кредитних коштів у розмірі

та на умовах укладеного між сторонами кредитного договору належним чином не виконала, у зв`язку з чим у відповідача перед банком виникла заборгованість, яка згідно з наданим стороною позивача останнім розрахунком станом на 19 червня

2015 року становить 130 466,93 дол. США, з яких заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) - 95 320, 36 дол. США, а сума заборгованості

за відсотками - 35 146,57 дол. США.

На виконання постанови суду касаційної інстанції представник банку долучив деталізований розрахунок заборгованості ОСОБА_1 , відповідно до якого

на виконання умов договору відповідач сплатила 89713,23 дол. США, з яких

54 566,66 дол. США на оплату відсотків та 29679,64 дол. США - на погашення тіла кредиту.

Згідно з матеріалами справи, банк визнав необґрунтованим нарахування ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % замість 11,75 %

й склав новий розрахунок кредитної заборгованості відповідно до укладеного договору.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої, другої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною третьою ЦПК України, провадженняв цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку

наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)

за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі

та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,

що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

У справі, яка переглядається, строк кредитного договору встановлений сторонами до 25 грудня 2032 року, однак 23 жовтня 2014 року банк надіслав позичальнику вимогу про повернення протягом 30 календарних днів усієї суми кредитної заборгованості, що свідчить про зміну банком строку виконання зобов`язання

з 25 грудня 2032 року на 24 листопада 2014 року. ПАТ «Укрсоцбанк» використало шляхом направлення зазначеної вимоги передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів

за користування кредитом.

Встановивши строк виконання зобов`язань 24 листопада 2014 року, банк водночас продовжував нараховувати проценти та пеню після цієї дати, про що свідчить розрахунок заборгованості, у якому зазначені платежі нараховувались до 19 червня 2015 року, тобто нарахування процентів відбувалось після закінчення строку дії кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що наявність вимоги банку про дострокове повернення всієї суми заборгованості, яку боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором після пред`явлення такої вимоги, оскільки строк дії договору змінився з 25 грудня 2032 року на 24 листопада

2014 року.

У такому разі абзац другий частини першої статті 1048 ЦК України,

за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики,

не підлягає застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що, якщо позичальник своєчасно

не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно

до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів

не встановлений договором або законом.

Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України,

а не у вигляді стягнення процентів та пені. Проте позивач ПАТ «Укрсоцбанк»

на підставі частини другої статті 625 ЦК України позовні вимоги не заявляв.

Такі висновки узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою

для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, всупереч нормам статей 89, 263-265, 367, 368, 382 ЦПК України, апеляційний суд не врахував наведених вище обставин та вимог процесуального законодавства, необхідних для правильного вирішення справи, та не забезпечив повний і всебічний розгляд справи.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, то оскаржуване рішення апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню

з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове рішення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів та пені за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков В. С. Жданова А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун