Справа № 539/1830/20
Провадження № 2/539/20/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2021 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі : головуючого судді Даценка В.М.,

при секретарі Джадан І.В.,

з участю прокурора Пістун К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації та Державної екологічної інспекції Центрального округу до Лубенської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 , третя особа Регіональний офіс водних ресурсів в Полтавській області та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження Лубенської районної державної адміністрації, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

В С Т А Н О В И В :

Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації та Державної екологічної інспекції Центрального округу з позовом до Лубенської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 , третя особа Регіональний офіс водних ресурсів в Полтавській області про визнання незаконним та скасування розпорядження Лубенської районної державної адміністрації, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Лубенською місцевою прокуратурою встановлено, що на підставі розпорядження Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області №123 від 26.03.2003 надано дозвіл на розробку технічної документації по оформленню права власності в розмірі земельних часток (паїв) по Войнихівській сільській раді 3,89га. на земельні ділянки членами СФГ із земель селянського (фермерського) господарства «Ромашка» загальною площею 56,2 га члену СФГ ОСОБА_1 - право власності на 3,89 га. ріллі для ведення фермерського господарства.

Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_1 кадастровий номер :09:006:0012 розроблено ТОВ «Лубни-Райземпроектсервіс» та затверджено розпорядженням голови Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області №237 від 10.06.2009.

У подальшому ОСОБА_1 виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку від 26.01.2010 серія та номер ЯГ 343182.

Відповідно до рішення Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 29.12.2016 «Про припинення сільських рад та їх виконавчих комітетів як юридичних осіб публічного права в результаті реорганізації шляхом приєднання до Засульської сільської ради» було припинено юридичну особу публічного права Вийнихівську сільську раду та її виконавчий комітет у результаті реорганізації шляхом приєднання до Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області.

Позивач вважає, що розпорядження відповідача Лубенської районної державної адміністрації №237 від 10.06.2009 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки» прийняте всупереч вимога закону, у зв`язку з чим є незаконним та підлягає скасуванню, державний акт визнанню недійсним, а земельна ділянка поверненню.

Так, спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду, та була передана у приватну власність всупереч вимог закону.

Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності.

До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, а також землі, зайняті водотоками (річки, струмки), болотами на які поширюється окремий порядок надання, використання. Виділення земель водного фонду у власність громадян для ведення фермерського господарства, не передбачено законодавством України.

Відповідно до листа Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області №321/01-05 від 20.02.2020, через земельну ділянку із кадастровим номером :09:006:0012 протікає в заплаві річки Сули природний водний об`єкт - водотік, орієнтовною довжиною 2,25 км. що переходить в заболочені землі.

Так, вищевказана земельна ділянка включає землі водного фонду (з водоохоронною зоною) 0,6079 га., з яких 0,2332 га. - це заболочені землі та під водою.

Крім того, Лубенською місцевою прокуратурою встановлено, що відповідно до розпорядження Лубенської районної державної адміністрації №123 від 26.03.2003 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації по оформлення права власності на земельну ділянку для ведення фермерського господарства площею 3,89 га., вид земельних угіль - рілля.

Разом з тим, відповідно до вихідної земельно-кадастрової інформації на вищевказану земельну ділянку, яка міститься у технічній документації із землеустрою вона складається з 3,76 га - сільськогосподарські землі (3,64 га рілля, 0,12 га. сіножаті), а також відкриті заболочені землі - 0,13га, що також зафіксовано у експлікації земельних угідь, яка міститься в технічній документації із землеустрою, виготовленої ТОВ «Лубни-Райземпроектсервіс».

Водночас, при затвердженні технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 Лубенською районною державною адміністрацією не враховано дані технічної документації, зокрема щодо кількісного складу земельних угідь земельної ділянки площею 3,89 га., кадастровий номер :09:006:0012. Окремо проект землеустрою з питань зміни цільового призначення спірної земельної ділянки не розглядався та не затверджувався.

Таким чином, спірна земельна ділянка незаконно вибула з володіння власника (держави) поза його волею шляхом перевищення повноважень органом виконавчої влади, тому вона підлягає витребуванню з приватної власності ОСОБА_1 та поверненню у власність держави.

Прокурор вказує, що відповідно до вимог ЦК України, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Тобто початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Про вказані порушення та необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2020 році за результатами опрацювання відомостей з Публічної кадастрової карти України та листа Регіонального офісу водних ресурсів У Полтавській області №321/01-05 від 20.02.2020.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що трирічний строк позовної давності щодо вимог про визнання незаконним та скасування вищевказаного розпорядження пропущено з поважних причин.

Органи державної влади, в інтересах яких подано даний позов, мають відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертаються та самостійно порушення не усувають, що і є нездійсненням захисту органами, які повинні його здійснювати. Враховуючи викладене, для відновлення порушених інтересів держави з даним позовом до суду звертається прокурор.

На підставі вищевикладеного, позивач прохає визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду з даним позовом та поновити його. Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Лубенської районних державної адміністрації Полтавської області №237 від 10.06.2009 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки» у частині затвердження технічної документації ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 3,89 га. ріллі, кадастровий номер :09:006:0012, для ведення фермерського господарства, розташованої на території Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області. Визнати недійсним та державний акт на право власності ОСОБА_1 від 26.01.2010, серія та номер ЯГ 343182, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі щодо земельної ділянки площею 3,89 га. Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації вищевказану земельну ділянку та стягнути з відповідачів фактично понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 25.01.2021 до участі в справі в якості третьої особи був залучений ОСОБА_2 .

В судовому засіданні прокурор Пістун К.О. позовні вимоги підтримала, прохала їх задовольнити.

Представник Полтавської облдержадміністрації в судове засідання не з`явилася. До суду надіслала пояснення, в яких позовні вимоги підтримала зазначивши, що повноваження щодо розпорядження земельними ділянками водного фонду відносяться до компетенції облдержадміністрацій. Відповідно до чинного законодавства до земель водного фонду, серед іншого, належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ а інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на які з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Згідно чинного законодавства прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а в її межах забороняється розорювання земель, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних). Спірна земельна ділянка з кадастровим номером :09:006:0012 включає землі водного фонду (з водоохоронною зоною) 0,6079 га з яких 0,2332 га - це заболочені землі та під водою. Таким чином надання у приватну власність земель водного фонду для ведення фермерського господарства без врахування імперативної заборони щодо використання земель водного фонду з цією метою та, відсутності передбачених законом підстав для перебування у приватній власності земель вказаної категорії , суперечать вимогам законодавства.

Представник відповідача - Лубенської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, направивши до суду відзив на позов, згідно якого в задоволенні позову прохає відмовити, посилаючись на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки спірне розпорядження №237 від 10.06.2009 відповідно до розсилки на зворотному боці було направлено до Лубенської місцевої прокуратури, що дало можливість позивачу оскаржити його в разі встановлення порушень в межах строку позовної давності. Щодо змісту позовних вимог, то публічна кадастрова карта стала доступною на офіційному вебсайті Держземагенства 01.01.2013. Відповідно до змісту листа Регіонального офісу водних ресурсів від 20.02.2020 №321/01-05 інформація про водний об`єкт відсутня на геопорталі «Водні ресурси України». Крім того відсутній паспорт водного об`єкту, проекту землеустрою меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг водного об`єкта, розташованого на земельних ділянках, зокрема із кадастровим номером :09:006:0012. Крім того, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою, які в даному випадку відсутні. Оскаржуване розпорядження приймалося з врахуванням висновку Відділу земельних ресурсів у Лубенському районі від 15.10.2008 №2289 відповідно до якого, виділені земельні ділянки відносяться за цільовим призначенням до земель для ведення фермерського господарства, власнику земельної ділянки необхідно погодити діяльність з ВАТ «Полтаваобленерго», оскільки по земельній ділянці проходять електромережі. Таким чином на момент винесення оспорюваного розпорядження Лубенська райдержадміністрація керувалася наявними документами, складеними уповноваженими органами про те, що спірна земельна ділянка є землями сільськогосподарського призначення, обмежень у цільовому використанні даної земельної ділянки у технічній документації ТОВ «Лубни райземпроектсервіс» та висновку Відділу земельних ресурсів у Лубенському районі не було. Інформації про те, що цільове призначення спірної земельної ділянки змінено із земель сільськогосподарського призначення на землі водного фонду до суду не надано (т.1 а.с.138-140).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, направивши до суду відзив на позов згідно якого в його задоволенні прохає відмовити. Вважає подану позовну заяву прокурора необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що з 2010 року є власником земельної ділянки кадастровий номер :09:006:0012, яка розташована поблизу с. Піски Лубенського району Полтавської області. Дана земельна ділянка використовується як рілля для ведення фермерського господарства. На даній земельні ділянці відсутні будь-які водні об`єкти, водотоки, болота. Позивач вказує на наявність на земельній ділянці заболочених земель. Однак згідно відомостей, що містяться у витязі з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.07.2020 №НВ-020, 0,36 га складають верхові заболочені землі, які згідно Водного кодексу України не відносяться до земель водного фонду тому вважає, що в даній справі відсутній предмет позову (т.1 а.с.171-179).

Представник відповідача - ОСОБА_1 - адвокат Оніщенко Н.Ю. в попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечила з підстав, вказаних у відзиві ОСОБА_1 судове засідання від 12.02.2021 року представник не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Враховуючи те, що представник відповідача не з`явився в судове засідання без поважних причин, а також те, що в попередніх судових засіданнях за його участю було досліджено всі матеріали справи, суд відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України вирішив провести судове засідання за відсутністю цього представника.

Представник третьої особи - регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області в судове засідання не з`явився, направивши до суду клопотання про розгляд справи без його часті позовні вимоги підтримує у повному обсязі (т.1 а.с.164, 209, 233).

12.02.2021 від третьої особи ОСОБА_2 до суду надійшла письмова заява про перенесення судового засідання. При цьому причин неявки в судове засідання останній не вказав. Необхідність відкладення розгляду справи пояснив бажанням надати усні пояснення в судовому засіданні.

Суд, розглянувши вказане клопотання, не знайшов підстав для його задоволення. При цьому враховано відсутність вказівки на поважну причину неявки в судове засідання, тривалий час розгляду справи в суді (з червня 2020 року). Також судом враховано, що третю особу було попереджено про час та місце розгляду справи за 10 днів і роз`яснено право надати ним письмові пояснення по суті спору. Однак, таким правом він не скористався.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення прокурора, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що розпорядженням Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області №123 від 26.03.2003 було надано дозвіл на розробку технічної документації по оформленню права власності в розмірі земельних часток (паїв) по Войнихівській сільській раді 3,89 га. на земельні ділянки членами СФГ із земель селянського (фермерського) господарства «Ромашка» загальною площею 56,2 га, зокрема члену СФГ ОСОБА_1 - право власності на 3,89 га. ріллі для ведення фермерського господарства (т.1 а.с.13-14).

Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_1 кадастровий номер :09:006:0012 розроблено ТОВ «Лубни-Райземпроектсервіс» (т.1 а.с.11-18).

Розпорядженням голови Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області №237 від 10.06.2009 було затверджено дану технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та передано ОСОБА_1 3,89 га ріллі (т.1 а.с.10).

У подальшому ОСОБА_1 виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку від 26.01.2010 серія та номер ЯГ 343182 (т.1 а.с.20).

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідатиме критерію законності, якщо воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, а відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах земель водного фонду, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Даний висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного суду по справі №372/2180/15-ц провадження №14-76цс18 від 15.05.2018 та по справі № 469/13493/16-ц, провадження 14-71цс18 від 30.05.2018.

В судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів було встановлено, що відповідно до листа Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області №321/01-05 від 20.02.2020, через земельну ділянку із кадастровим номером :09:006:0012 протікає в заплаві річки Сули природний водний об`єкт - водотік, орієнтовною довжиною 2,25 км. що переходить в заболочені землі.

Згідно з експлікацією земельних угідь, яка міститься у технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку :09:006:0012, виготовлену ТОВ «Лубни-Райземлпроектсервіс», 0,13 га земельної ділянки становлять болота (т.1 а.с.17).

Земельна ділянка з кадастровим номером :09:006:0012 включає землі водного фонду (з водоохоронною зоною) 0,6079 га з яких 0,2332 га це заболочені землі та під водою, що підтверджується звітом інженера-землевпорядника Голуба С.В .

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора про те, що всупереч вимогам законодавства України відповідачу було передано у власність землі, зайняті водотоками, болотами, а також прибережними захисними смугами, які є землями водного фонду України.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що на спірній земельній ділянці знаходяться верхові заболочені землі, які не входять до складу земель водного фонду. Так, ЗК України не містить жодних виключень щодо верхових заболочених земель. Наведене підтверджується і експлікацією земельних угідь, яка міститься у технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку :09:006:0012, відповідно до якої 0,13 га земельної ділянки становлять болота (які включають верхові заболочені землі).

Також судом відхиляються доводи відповідача відносно того, що відповідно до висновку відділу Земельних ресурсів у Лубенському районі від 15.10.2008 року № 2286 відсутні відомості про наявні обмеження у вигляді водотоків, боліт, заболочених земель, оскільки такі обставини підтверджуються належними та допустимими доказами. При цьому, відповідно до пояснень прокурора, наданими в судовому засідання, наразі питання законності такого висновку з`ясовується в межах кримінального провадження.

Доводи щодо недопустимості письмового висновку інженера-землевпорядника судом відхиляються, оскільки такий доказ відповідно до ст.76 ЦПК України може бути використаний в межах цивільного судочинства.

Доводи відповідача відносно того, що ЗК України не заборонено передача земель водного фонду до 3 га судом відхиляються, оскільки відповідно до ч.2 ст.59 ЗК України передачі підлягають лише землі під замкненими природними водоймами.

Доводи відповідача щодо пропуску прокурором строку позовної давності судом відхиляються з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша, п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що строк позовної давності розпочинається з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Враховуючи обставини справи таким моментом є не прийняття самого рішення в 2009 року, а момент коли прокурор виявив порушення вимог чинного законодавства в зв`язку з прийняттям такого рішення в 2020 році. Відтак, суд вважає, що строк позовної давності не порушене.

Враховуючи викладене, заявлений позов підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідачів відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області (юридична адреса м. Лубни, вул. Старо-Троїцька, 13) в інтересах держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації ( , юридична адреса м. Полтава, вул. Соборності, 45) та Державної екологічної інспекції Центрального округу ( , юридична адреса м. Полтава, вул. Коцюбинського, 6) до Лубенської районної державної адміністрації (, юридична адреса м. Лубни пл. ак. Бекетова, 19 Полтавської області) та ОСОБА_1 (адреса проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), третя особа Регіональний офіс водних ресурсів в Полтавській області (, юридична адреса м. Полтава, вул. Коцюбинського, 6), ОСОБА_2 (адреса проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) про визнання незаконним та скасування розпорядження Лубенської районної державної адміністрації, визнання недійсним державного акту та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Лубенської районної державної адміністрації Полтавської області №237 від 10.06.2009 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки» у частині затвердження технічної документації ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 3,89 га ріллі, кадастровий номер :09:006:0012 для ведення фермерського господарства.

Визнати недійсним державний акт на право власності ОСОБА_1 від 26.01.2010, серія та номер ЯГ 343182, зареєстрований в книзі записів реєстраційних державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі щодо земельної ділянки площею 3,89 га.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Полтавської обласної державної адміністрації земельну ділянку загальною площею 3,89 га з кадастровим номером :09:006:0012.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Полтавської області (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160 банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172 ЗКНО 02910060 код класифікації видатків бюджету-2800) 4204 грн. судового збору.

Стягнути з Лубенської районної державної адміністрації на користь прокуратури Полтавської області (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р UA0006160 банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172 ЗКНО 02910060 код класифікації видатків бюджету-2800) 2102 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.02.2021

Суддя Лубенського

міськрайонного суду В.М.Даценко