Справа № 159/1694/21
Провадження № 2/159/623/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у спрощеному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про скасування правочину, визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що йому на праві приватної власності належить 53/100 частини житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . Ця частина житлового будинку 13.05.2009 року була подарована йому матір`ю ОСОБА_3 . Інша частина житлового будинку (47/100) належить його брату ОСОБА_2 . Житловий будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,0637 га., кадастровий номер :02:018:0026. Ця земельна ділянка була передана у власність матері ОСОБА_3 (приватизована нею) після того як вона відчужила позивачу 53/100 частини житлового будинку (державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 29.10.2010). 04.06.2018 ОСОБА_3 подарувала відповідачу ОСОБА_2 цілу вказану земельну ділянку. Позивач зазначає, що після укладення договору дарування частини житлового будинку, до нього, відповідно до вимог ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, перейшло право на частину земельної ділянки, на якій розміщена подарована йому частина житлового будинку. Зазначене право порушене. З тим щоб усунути це порушення позивач просить скасувати правочин на підставі якого відповідач отримав у власність цілу земельну ділянку та визнати за ним право на частину земельної ділянки, яка відповідає його частці у праві власності на будинок.

Заперечення відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 заперечує позов тим, що позивач знав про приватизацію матір`ю ОСОБА_3 земельної ділянки, а отже він пропустив строк позовної давності. Просить у позові відмовити.

Мотивувальна частина рішення.

Позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 13.05.2009, посвідченого державним нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори Луцик Н.А., зареєстрованим в реєстрі за № 1-718, набув у власність 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . Зазначена частина житлового будинку була подарована позивачу його матір`ю ОСОБА_3 .

Відповідач є власником 47/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 04.06.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1385. Зазначена частина житлового будинку була подарована відповідачу його матір`ю ОСОБА_3 .

Житловий будинок розміщений за земельній ділянці площею 0,0637 га., кадастровий номер :02:018:0026, по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ця земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 302303, виданого 29.10.2010 Ковельською міською радою Волинської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 71.

Отже, ціла вказана земельна ділянка була передана ОСОБА_3 у власність після того як вона подарувала позивачу 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований на цій земельній ділянці.

Далі, на підставі договору дарування земельної ділянки від 04.06.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрованим в реєстрі за № 1390, ОСОБА_3 подарувала відповідачу ОСОБА_2 цілу вказану земельну ділянку.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.377 ЦК України (в редакції, яка діяла на 13.05.2009 момент укладення між ОСОБА_3 та позивачем договору дарування 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами частини житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст.120 ЗК України (в редакції, яка діяла на 13.05.2009 момент укладення між ОСОБА_3 та позивачем договору дарування 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами частини житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) зроблено правовий висновок про те, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Отже, до позивача як набувача 53/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в момент відчуження вказаної частини 13.05.2009 року перейшло право користування відповідною частиною земельної ділянки, на якій розміщений житловий будинок.

А саме, була відчужена не частина будинку, виділена в натурі, а так звана «ідеальна» частка у праві власності. На момент відчуження земельна ділянка не була приватизована, отже знаходилась у користуванні ОСОБА_3 . Відповідно, після відчуження земельна ділянка стала знаходитись у користуванні ОСОБА_3 та позивача. У разі приватизації ОСОБА_3 мала бути передана у власність лише частина земельної ділянки, яка відповідала належній їй частині житлового будинку 47 сотих. Натомість їй передана у власність ціла ділянка, що порушило право позивача на користування земельною ділянкою.

Після того як ОСОБА_3 подарувала цілу земельну ділянку відповідачу це порушення залишилося, тільки відповідати за ним має тепер не ОСОБА_3 , а відповідач.

Намагаючись відновити порушене право, позивач просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 04.06.2018, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 1390, скасувати державну реєстрацію цього договору і визнати за ним право на частину земельної ділянки, яка відповідає його частці у праві власності на будинок.

Щодо вимог визнання договору дарування недійсним та скасування його державної реєстрації, то ці вимоги слід задовольнити, оскільки, як зазначалося вище, цей договір «успадкував» порушення права позивача на користування земельною ділянкою і є, за образним висловом, «плодом отруєного дерева».

Разом з тим, позивач не оспорює передачу земельної ділянки у власність самій ОСОБА_3 , яка відбулася з порушенням його права.

Чинити так, є правом позивача, суд має діяти в межах його позовних вимог. Зокрема, позивач, можливо, чинить так, з тим щоб не повторювати ще раз процедуру приватизації земельної ділянки, оскільки після визнання договору дарування земельної ділянки недійсним на майно ОСОБА_3 , яка на сьогодні померла, відкриється спадщина і позивач та відповідач, які є її синами, будуть спадкоємцями. Оскільки позивач та відповідач мають у власності приблизно рівні частки будинку, питання з відповідними частками земельної ділянки вони можуть вирішити в процесі поділу спадкового майна, де їх частки, можливо, також рівні. У такому випадку відпаде необхідність ще раз проходити вартісну процедуру приватизації земельної ділянки.

Щодо вимоги позивача визнати за ним право на частину земельної ділянки, яка відповідає його частці у праві власності на будинок, то суд не в змозі її задовольнити. Як вже зазначалося, у разі визнання договору дарування земельної ділянки недійсним ця земельна ділянка увійде у склад спадкового майна ОСОБА_3 , яка на сьогодні померла. Це відбудеться тому, що позивач передачу цілої ділянки у власність ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 302303, виданого 29.10.2010 на сьогодні не оспорює. А якщо і оспорить йому для отримання права власності на ділянку необхідно буде пройти процедуру її приватизації, без якої право власності на земельну ділянку у нього не виникне.

Тому у вказаній вимозі позивача слід відмовити.

Щодо твердження відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності слід сказати таке.

Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Відповідач зазначає, що позивач знав, що мати ( ОСОБА_3 ) є власником земельної ділянки під будинком.

При цьому, відповідач вказує на те, що позивач зазначив у позовній заяві, що «поки наша мама проживала в будинку я не піднімав питання про виділ належної частки земельної ділянки. На сьогоднішній день, після смерті матері 19.12.2019 р….».

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зазначена фраза у позовній заяві не доводить того, що позивач пропустив строк позовної давності. З цієї фрази не слідує, що позивач довідався або міг довідатися про те, що матері передана у власність ціла земельна ділянка і його право на ділянку порушене, раніше ніж за три роки до дня звернення до суду. У цій фразі йдеться «про виділ належної частки земельної ділянки», такий «виділ» можливий і тоді, коли земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні. Інших доказів щодо пропущення позивачем строку позовної давності відповідач не надав.

Отже, строк позовної давності позивачем не пропущений.

Керуючись ст.12, 80, 81, 82, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, на підставі ст.203, ч.1, 3 ст.215, ч.1 ст.261, ст.377 (в редакції, яка діяла на 13.05.2009), 717 ЦК України ст.120 (в редакції, яка діяла на 13.05.2009) ЗК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 04.06.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 1390.

Скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий номер :02:018:0026, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 26472444.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в сумі 1748 (одна тисяча сімсот сорок вісім) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати у справі в сумі 67 (шістдесят сім) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 01.08.1997 Ковельським МРВ УМВС України у Волинській області, РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 02.03.1999 Ковельським МРВ УМВС України у Волинській області, РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: виконавчий комітет Ковельської міської ради, адреса: м. Ковель, вул. Незалежності, 73, , електронна адреса: .

Головуючий:С. Л. ПАНАСЮК