Номер провадження: 22-ц/813/2788/21
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 про примусове виселення та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Представник ПАТ «Дельта банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом по якому просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з приміщення без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації відповідачів зареєстрованих та проживаючих у квартирі, що є власністю ПАТ "Дельта Банк" та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому посилаючись на те, що ПАТ « Дельта банк» є власником квартири під АДРЕСА_2 на підставі рішення суду, а тому з посиланням на ст. 391 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом свого права на користування та розпоряджання своїм майном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2019 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» було задоволено, постановлено:

виселити з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (2007 р.н.), ОСОБА_3 ;

зняти з реєстраційного обліку - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (2007 р.н.), ОСОБА_3 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» судовий збір у розмірі 1762 гривень.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що оскільки квартира номер АДРЕСА_2 була придбана за кредитні кошти, то при виселенні з такого житла при звернені стягнення на предмет іпотеки, інше житлове приміщення не надається.

Наведені ОСОБА_1 підстави для відмови у задоволені позову ПАТ "Дельта Банк" не знайшли свого підтвердження.

Матеріали справи містять вимоги ПАТ «Дельта Банк» до відповідачів по справі про звільнення приміщення, усунення перешкод у користуванні та розпорядження майном, з доказами їх направлення та отримання ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 02.03.2020 року ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2019 року, де з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт посилається на те, що доводи суду першої інстанції є безпредметними, такими, що ґрунтуються лише на припущеннях суду, а тому рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Твердження суду, що в апелянта ОСОБА_1 на праві власності на момент розгляду даної справи є будь-яке житлове приміщення не відповідає дійсності.

За відсутності в апелянтів іншого житлового приміщення, де б вони мали можливість мешкати після їх виселення є абсолютно незаконним.

Твердження суду про те, що апелянт ОСОБА_1 придбала спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за кредитні кошти, які вона позичила саме в цьому банку є голослівними.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду в особі судді судової палати з розгляду цивільних справ Князюка О.В. від 16.03.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради про примусове виселення та зняття з реєстрації було залишено без руху.

Ухвалою Одеського апеляційного суду в особі судді судової палати з розгляду цивільних справ Князюка О.В. від 08.05.2020 року провадження у справі було відкрито.

12.05.2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

28 травня 2020 року від ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відмову від апеляційної скарги.

28 жовтня 2020 року до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява, відповідно до якої остання просить заяву про відмову від апеляційної скарги не приймати до уваги.

Також, 28 жовтня 2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року було визнано обв`язкою явку ОСОБА_1 .

17 червня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшло клопотання про розгляд вказаної цивільної справи за відсутності представника третьої особи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року було залучено до участі у справі ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ) в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

22.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (далі Позичальник, Відповідач), був укладений кредитний договір № 0 (далі Договір), згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 83 000,00 (вісімдесят три тисячі) доларів США з розрахунку 11,90 % річних за користування кредитом на строк з 22.02.2008 року по 22.02.2029 рік включно.

08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АКІБ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює АКІБ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АКІБ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість АКІБ «УкрСиббанк» ) від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Кредитним договором Іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 22.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. за реєстровим номером 655, передала у іпотеку нерухоме майно: двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки належав Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 22.02.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. зареєстровано в реєстрі за № 652, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 5482234 від 22.02.2008 року.

Згідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року по справі 520/15144/13-ц (провадження 22-ц/785/1339/16) за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованності ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 22.02.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , на загальну суму 107 997,04 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею - 55,2 кв. м., житловою площею 29,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання (передачі права власності) за ПАТ «Дельта банк».

ПАТ Дельта Банк зареєструвало за собою право власності на об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області від 06 жовтня 2016 року по справі 520/15144/13-ц, рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року по справі 520/15144/13-ц, рішення Київського районного суду від 12 березня 2014 року по справі 520/15144/13-ц, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 144595791 від 08.11.2018 року, яка міститься в матеріалах справи.

Згідно довідки № 3248 від 18.10.2017 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано наступних осіб: ОСОБА_1 Відповідальний, 1976 р.н, дата реєстрації 21.03.2008 р.; ОСОБА_3 20 Чоловік, 1966 р.н, дата реєстрації 21.03.2008 р.; ОСОБА_2 дочка, 2007 р.н, дата реєстрації 21.03.2008 р.

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, рішення суду першої інстанції вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом установлено, що ПАТ «Дельта Банк» (далі - ОСОБА_4 ), який на правах нового іпотекодержателя, набув право власності на квартиру, не може розпоряджатися своєю власністю, оскільки попередній власник, яка втратила право власності на житло, не звільнює разом з членами її сім`ї квартиру та продовжує проживати в ній, порушуючи права позивача щодо володіння, користування та розпорядження квартирою.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою з авданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах: від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР.

Верховним Судом зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим право власності на спірне житлове приміщення набуто ПАТ «Дельта Банк» на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 10.03.2016 року. Набуттю позивачем права власності на квартиру, як іпотекодержателя, передувало відступлення ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитним договором № 0 від 22 лютого 2008 року.

Отже, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права на спірну квартиру ПАТ «Дельта Банк» мав бути обізнаний про обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості, а також враховувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справа № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18), а також позиції, яка викладена Верховним Судом у постанові № 754/4727/16-ц від 28.11.2018 року.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 про примусове виселення та зняття з реєстрації.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК УРСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта банк».

Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_4 про примусове виселення та зняття з реєстрації.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе