Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/977/19
Провадження № 2/483/36/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

09 лютого 2021 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Казанлі Л.І.,

за участю секретаря Гречки С.Є.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадженняцивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним,

В С Т А Н О В И В :

14 червня 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 .. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , і вона є його єдиною спадкоємицею за законом. Після смерті батька вона дізналася, що незадовго до смерті, у липні 2018 року, він уклав з відповідачкою договір довічного утримання, за умовами якого передав останній у власність квартиру АДРЕСА_1 . У березні 2018 року у батька був встановлений діагноз «новоутворення правої вушної раковини», однак від подальшого лікування він відмовився. Посилаючись на те, що перебування ОСОБА_5 під впливом тяжкої обставини онкологічного захворювання, свідчить про наявність збігу тяжких обставин та вкрай невигідних умов, а саме невідповідність його внутрішньої волі зовнішньому волевиявленню при укладенні спірного договору, а також на те, що строк його дії був незначним, і доглядач набув значно більше, ніж втратив на догляд, просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між її батьком та відповідачкою, повернувши сторони в первісний стан.

Представник позивачки в судовому засіданні, як і позивачка в минулих судових засіданнях, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали. В обґрунтування своїх заперечень послалися на те, що позивачка не була стороною спірного договору довічного утримання, а відтак й не має права звертатися до суду з вимогою про визнання його недійсним. Крім того, наголошували, що померлий ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з 1998 року, вели спільне господарство; відповідачка по день смерті доглядала за батьком позивачки, здійснила його поховання, у той час як ОСОБА_4 всупереч її твердженням взагалі не спілкувалась із батьком та навіть не була присутньою на його похованні. Посилаючись на викладене, просили повністю відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого.

З досліджених судом свідоцтв про народження та про шлюб (а. с. 10, 11) вбачається, що позивачка ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_5 і, у відповідності зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицею першої черги.

12 липня 2018 року між ОСОБА_5 з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_2 , з другої сторони, було укладено договір довічного утримання (догляду), за умовами якого ОСОБА_5 передав відповідачці у власність квартиру АДРЕСА_1 , а остання зобов`язалася довічно надавати йому матеріальне

забезпечення в розмірі 1 000 грн щомісячно. Утримання за умовами договору полягало в забезпеченні відчужувача житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі, забезпеченні продуктами харчування та допомогою в приготуванні їжі, наданні побутових послуг, проведенні ремонту побутової техніки та побутового обладнання по мірі зіпсування, забезпеченні придатним для носіння одягом та взуттям, проведенні косметичного ремонту у разі потреби, забезпеченні в разі необхідності лікування в медичних закладах або в домашніх умовах. Вказаний договір було посвідчено нотаріусом Першої очаківської державної нотаріальної контори Чорною Л.С. та зареєстровано в реєстрі за № 243(а. с. 12-15).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 164313023 від 19 квітня 2019 року (а. с. 77), відповідачка зареєструвала за собою право власності на зазначене нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14 грудня 2018 року (а. с. 16).

Ці обставини не оспорюються особами, які беруть участь у справі, а тому суд вважає їх встановленими.

Статтею 774 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність нерухоме майно, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Суд звертає увагу на те, що під час дослідження матеріалів нотаріальної справи, відкритої на посвідчення спірного договору (а. с. 141-150), були встановлені порушення нотаріусом форми цього правочину, а саме: у заяві ОСОБА_5 (а. с. 146), як і у спірному договорі довічного утримання місцем проживання та реєстрації відчужувача вказана квартира АДРЕСА_2 , у той час як відповідно до копії паспорту ОСОБА_5 , доданої до заяви, він був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 цього будинку (а. с. 144-145). Ці розбіжності хоча й носять формальний характер і не можуть самі по собі слугувати підставою недійсності правочину, викликають обґрунтований сумнів у його відповідності нормам чинного законодавства.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин (різновидом якого є й договір довічного утримання) як вольові дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є чинним (дійсним) при дотриманні такої вимоги, як відповідність волевиявлення внутрішній волі суб`єкта правочину (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Наявність правочину свідчить про єдність внутрішньої волі й волевиявлення суб`єкта правочину. Відповідно до цього волевиявлення є способом, яким внутрішня воля особи виражається зовні. Це суть правочину. Для чинності правочину волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення має бути вільним від чинників, що могли б викривати уяву особи про зміст правочину або створити бачення наявності внутрішньої волі за її відсутності. Тому, як передбачено ст. 231 ЦК України, у випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, правочин визнається недійсним.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 223 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, загроза втратити житло та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 16 березня 2018 року звертався до сімейного лікаря ОСОБА_7 і йому був встановлений діагноз: «новоутворення правої вушної раковини»; від обстеження відмовився, що підтверджується відповідною довідкою Очаківського центру первинної медико-санітарної допомоги від 07 травня 2019 року (а. с. 17).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили той факт, що внаслідок наявності онкологічного захворювання ОСОБА_5 втратив почуття самовпевненості, прагнення до життя тощо, хоча й не виявляв будь-яких ознак психічного розладу.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Суд звертає увагу на те, що оплатні договори, до яких відноситься й договір довічного утримання, мають бути еквівалентними. Відсутність еквівалентних засад може свідчити про вади правочину. В даному випадку специфіка договору довічного утримання полягає в тому, що відчужувач позбавляється права на своє нерухоме майно, взамін чого отримує годування, догляд, лікування тощо. У договорі вказується й ціна сума, на яку щомісячно здійснюються догляд. Інколи видається, що цієї суми замало в порівнянні з вартістю майна, право на яке набуває утримувач. Але слід виважено поставитися до таких договорів, адже відчужувач набуває не суму грошей, а можливість існування, яке він міг би й втратити без допомоги особи, з якою укладено договір. За таких обставин, у випадках оспорення таких договорів з посиланням також й на незначний строк, протягом якого діяв договір, і на те, що доглядач набув значно більше, ніж витратив на догляд, у суду є підстави вважати це переконливим.

У судовому засіданні встановлено, що спірний договір довічного утримання діяв лише чотири місяці з моменту його укладення до смерті відчужувача, отже строк його дії був дійсно незначним. Твердження відповідачки, що нею за власні кошти було здійснено поховання ОСОБА_5 , спростовуються відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, наданою на запит суду, відповідно до якої розмір допомоги на поховання, яка була виплачена у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 , склав 3 433 грн 10 коп. (а. с. 179), у той час як документального підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на поховання суду не надано.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Так, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 повідомили суду, що померлий ОСОБА_5 проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю, вона постійно доглядала за ним, у той час як позивачка ОСОБА_4 не підтримувала стосунків із батьком і перебувала з ним у неприязних відносинах.

Судом не можуть бути взяті до уваги показання вказаних свідків в тій частині, що позивачка не намагалася відвідувати батька та надавати йому допомогу, оскільки для підтвердження відсутності таких дій необхідно було б постійно знаходитись поруч з ОСОБА_5 , а тому такі посилання є лише припущеннями.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Належних достовірних доказів того, що волевиявлення померлого ОСОБА_5 стосовно укладання договору довічного утримання дійсно відповідало його внутрішній волі, відповідачкою та її представником суду не надано. В судовому засіданні так і не було з`ясовано мотивів ОСОБА_5 , спрямованих на укладення саме договору довічного утримання з відповідачкою, з якою він перебував у фактичних шлюбних відносинах, а не будь-якого іншого правочину або укладення шлюбу з ОСОБА_2 ..

Натомість, докази, представлені іншою стороною, свідчать про те, що ОСОБА_5 вчинив оспорюваний правочин у момент, коли знаходився під впливом тяжкої для нього обставини, чим друга сторона правочину скористалася.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у ній докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд справи з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку що договір довічного утримання було укладено під впливом тяжкої обставини для ОСОБА_5 і що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а тому він підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України як такий, що суперечить нормам цивільного законодавства і порушує права позивачки ОСОБА_4 як спадкоємиці померлого ОСОБА_5 ..

Також, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути понесені нею та документально підтверджені витрати на сплату судового збору у розмірі 1 152 грн 60 коп. та витрат на правову допомогу в сумі 3 530 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 12 липня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом Першої очаківської державної нотаріальної контори Чорною Людмилою Сергіївною, зареєстрований в реєстрі за № 244/3, повернувши сторони в первісний стан.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1 152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок в рахунок відшкодування судового збору, а також 3530 (три тисячі п`ятсот тридцять) гривень в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Заходи забезпечення позову, що були вжиті ухвалою судді від 24 червня 2019 року у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , після набрання рішенням законної сили скасувати.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 лютого 2021 року.

Головуючий: