Ухвала

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 753/8945/19

провадження № 61-8829св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири).

Позовні вимоги мотивовано тим, що 06 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Пунктами 4, 5 зазначеного договору передбачено, що продаж квартири здійснено за 31 721,00 грн, що на той час складало 16 750,00 умовних одиниць за курсом Національного банку України, які покупці зобов`язалися виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладення договору, тобто до 06 лютого 2012 року.

Однак відповідачі сплатили кошти за договором не в повному обсязі, оскільки вартість квартири мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, встановленим Національним банком України на день платежу, а не на день укладення договору.

Враховуючи викладене, ПрАТ «ФФ «Дарниця» просило стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 126 482,46 грн заборгованості за вказаним договором з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року позов ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» заборгованість у розмірі 126 482,55 грн, з яких: 117 223,46 грн - заборгованість за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 лютого 1997 року; 9 259,09 грн - три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 06 лютого 2012 року до 24 вересня 2014 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі повинні були сплатити вартість квартири в національній валюті, виходячи з курсу долара США станом на день здійснення платежу, а не на час укладення договору, тому вони мають доплатити позивачу залишок заборгованості, а також три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 квітня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ПрАТ «ФФ «Дарниця».

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що, встановивши узгодження сторонами у спірному договорі купівлі-продажу грошового еквівалента в умовних одиницях здійснюваної в національній валюті операції, місцевий суд не звернув уваги на те, що в пункті 4 цього договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто на 06 лютого 1997 року. За таких обставин вартість придбаної квартири сплачена відповідачами у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року касаційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що з метою правильного вирішення спору в цій справі суди першої й апеляційної інстанцій повинні були витлумачити пункт 4 договору купівлі-продажу квартири, встановити наявність або відсутність факту порушення відповідачами їх обов`язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири, а в разі встановлення факту такого порушення - визначити суму коштів, яку слід стягнути з відповідачів.

Під час нового розгляду суду належить на підставі належних і допустимих доказів встановити згідно з визначеними правилами тлумачення договорів, враховуючи звичаї ділового обороту, попередню та наступну поведінку сторін договору купівлі-продажу квартири, їх майнові інтереси, права й обов`язки, дійсний зміст, природу та мету цього договору, валюту зобов`язання, особливості проведених розрахунків між сторонами.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2020 року ОСОБА_1 залучений до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_2 відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року позов ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» суму у розмірі 9 059,00 дол. США, що еквівалентно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 25 вересня 2014 року сумі у розмірі 117 223,46 грн, 715,54 дол. США, що еквівалентно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 25 вересня 2014 року сумі у розмірі 9 259,09 грн, та судовий збір у розмірі 1 164,83 грн, що в сумі становить 127 647,38 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю у відповідачів заборгованості перед позивачем щодо оплати вартості квартири станом на 10 червня 2014 року у розмірі 9 059,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становило 106 896,00 грн.

Указану обставину суд вважав такою, що не підлягає доведенню, так як її було встановлено під час розгляду іншої цивільної справи за позовом власників квартир до ПрАТ «ФФ «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії (рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року у справі № 22-ц/796/2658/2013).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року виправлено описки, допущені у повному тексті рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПрАТ «ФФ «Дарниця».

Вирішено питання щодо судового збору.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, у зв`язку з чим встановив обставини, необхідні для вирішення спору у цій справі, на підставі судових рішень, які не мають преюдиціального значення.

Безпідставними є доводи ПрАТ «ФФ «Дарниця» про необхідність визначення вартості квартири в еквіваленті іноземної валюти станом на момент виконання договору, оскільки норма, яка б передбачала, що зазначення у договорі грошового еквівалента в іноземній валюті, є підставою для сплати суми у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, в актах цивільного законодавства України, чинних на момент укладення договору, відсутня.

При цьому будь-яких доказів, які б підтверджували взаємний намір сторін здійснювати розрахунки за продану квартиру за курсом саме долара США до гривні на день здійснення платежів, матеріали справи не містять.

Договір не містить посилання на визначення обов`язку зі сплати вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. Також в договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинен був виконувати відповідач в залежності від курсу іноземної валюти, і відсутній порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно до курсу Національного банку України до іноземної валюти.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи інших доказів взаємного наміру сторін здійснювати розрахунки за продану квартиру за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів, колегія суддів вважає, що у даному випадку цілком обґрунтованим є застосування правила contra proferentem, здійснивши тлумачення договору відповідно до положень статті 213 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2021 року ПрАТ «ФФ «Дарниця» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що вирішуючи спір, апеляційний суд не звернув уваги на те, що поведінка сторін договору купівлі-продажу квартири до та після його укладення свідчить про наявність у сторін намірів щодо визначення ціни договору та його виконання з урахуванням еквівалента іноземної валюти. Крім того, сторони домовилися про 15-річний строк розстрочки платежу. Зазначене відповідач розумів та тривалий час погашав заборгованість відповідно до умов договору. Апеляційний суд неправильно застосував норми статей 213, 637 ЦК України.

Також всупереч вимогам статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод апеляційний суд не врахував правові позиції Європейського суду з прав людини, сформульовані у рішенні від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» за подібних правовідносин щодо захисту права власності та законного сподівання отримати прибуток.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у липні 2021 року, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Павлов І. Г., заперечував проти доводів ПрАТ «ФФ «Дарниця», а постанову Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року просив залишити без змін.

Також у липні 2021 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Павлова І. Г. про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивовано наявністю виключної правової проблеми у цій справі, оскільки за подібних правовідносин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 753/11009/19 (провадження № 61-1903св20) ухвалив протилежні за змістом судові рішення.

Так, відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц касаційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця» залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року, яким ПрАТ «ФФ «Дарниця» відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 касаційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва 19 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року скасовано, ухвалено у справі нове рішення про задоволення позову ПрАТ «ФФ «Дарниця» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири від 18 лютого 1997 року.

Таким чином, будучи обізнаною про наявність правових висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо позовних вимог ПрАТ «ФФ «Дарниця» у подібних справах, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалила протилежне за змістом судове рішення.

На переконання представника ОСОБА_1 - адвоката Павлова І. Г., під час вирішення справ за позовом ПрАТ «ФФ «Дарниця» необхідно враховувати правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18)), відповідно до якої суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Несприйняття суддями правової позиції найвищого суду в державі за однакових фактичних і правових обставин та щодо подібних правовідносин свідчить про виключну правову проблему в державі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року відкрито касаційне провадження, витребувано із Дарницького районного суду міста Києва цивільну справу № 753/8945/19.

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

06 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця», правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Пунктом 4 вказаного договору вартість квартири визначена в розмірі 31 721,00 грн, що на момент здійснення операції складає 16 750,00 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення цього договору.

У пункті 5 договору купівлі-продажу встановлено, що покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто до 06 лютого 2012 року.

Також сторони уклали додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків за вказаним договором, якою погоджено розмір щомісячної виплати, входячи з еквівалента умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного Банку України на момент виплати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2009 року, яке набрало законної сили, вказана додаткова угода визнана недійсною з підстав недотримання нотаріальної форми.

На виконання умов договору відповідачем було сплачено позивачу 31 721,00 грн, що підтверджується квитанціями (т. 1, а. с. 120-126, 128).

Відповідно до довідки ЗАТ «ФФ «Дарниця» від 15 грудня 200 року № 11/6545 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатили товариству 11 889,17 грн в рахунок оплати вартості квартири АДРЕСА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 06 лютого 1997 року (т. 1, а. с. 127).

Згідно з квитанцією від 09 вересня 2011 року ОСОБА_1 сплатив на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» 19 850,00 грн (т. 1, а. с. 128).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій-четвертій статті 403 403 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 403 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правові висновки судів попередніх інстанцій, доводи і вимоги касаційної скарги ПрАТ «ФФ «Дарниця», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Предметом спору у цій справі є вимога ПрАТ «ФФ «Дарниця» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) від 06 лютого 1997 року.

Підставою звернення ПрАТ «ФФ «Дарниця» до суду з цим позовом визначено неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, а саме неповну сплату ним вартості квартири - суми, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривні за курсом дол. США на день платежу.

Між сторонами справи існує розбіжність у тлумаченні пунктів 4 та 5 договору купівлі-продажу, якими передбачено, що продаж квартири здійснено за 31 721,00 грн, що на момент здійснення операції складає 16 750,00 умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладання договору, які покупець зобов`язався виплатити продавцю протягом 15 років з моменту укладання договору. І ці пункти покупець виконав.

Отже, предметом спору є застосування положень частин першої і другої статті 533 ЦК України та статті 169 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, щодо можливості виконання грошового зобов`язання у гривнях за офіційним курсом іноземної валюти станом на дату кожного платежу, чи на дату укладення договору купівлі-продажу, виходячи із можливості/неможливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку шляхом тлумачення правочину.

У постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 753/10441/14-ц (провадження № 61-253св17) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без задоволення касаційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця», дійшовши висновку, що відповідно до положень статті 169 ЦК Української РСР, чинної на час укладення спірної угоди, частини першої та другої статті 533 ЦК України покупцем виконано умови договору купівлі-продажу квартири, сплачено повну вартість квартири у національній валюті України, визначеній у пункті 4 договору, у розмірі 41 955 грн 00 коп.

Правові позиції щодо тлумачення умов, викладених у пунктах 4 і 5 договору купівлі-продажу квартири, сформульовано у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) за позовом ПрАТ «ФФ «Дарниця» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири.

Зокрема, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у цій постанові зазначив:

«Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила, встановленні статтею 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.

Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.

За правилом сontra proferentem - слова договору мають тлумачитись проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову у договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не лише у тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які не були індивідуально узгоджені, але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, але були включені до договору під переважним впливом однієї зі сторін.

Правило тлумачення умов договору contra proferentem передбачає, що його застосування вимагає від суду з`ясування авторства спірної договірної умови.

Верховний Суд виходить з того, що, якщо не доведено інше, стороною, яка розробила і (або) запропонувала спірну умову договору, є: у договорі, укладеному між особою, що здійснює підприємницьку діяльність, і фізичною особою (у тому числі споживачем), - сторона, що здійснює підприємницьку діяльність. При неясності волі сторін суд має вибрати варіант, що відповідає інтересам покупця.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладання договору купівлі-продажу».

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України. Зокрема, у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15, від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16 вказано, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід з`ясувати сутність такого визначення».

За наслідками вирішення спору у справі 753/11000/14-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду постановою від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця» залишив без задоволення, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року про відмову у задоволенні позову - без змін.

При цьому Об`єднана палата погодилась з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах: від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16, які полягають у тому, що законодавство України передбачає обов`язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, та не містить заборони на використання в розрахунках розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід з`ясувати сутність такого визначення.

Разом з тим, після цього, постановою від 17 жовтня 2018 року у справі № 753/22010/14 (провадження № 14-211цс18) Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи судові рішення та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначила про необхідність встановлення згідно з визначеними частинами третьою та четвертою статті 213 ЦК України правилами тлумачення договорів на трьох його рівнях, попередню та наступну поведінку сторін договору купівлі-продажу квартири, їх майнові інтереси, права й обов`язки, дійсний зміст, природу та мету цього договору, валюту зобов`язання його сторін, особливості проведених розрахунків між ними.

У постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 753/9564/14-ц (провадження № 61-16575св18) за позовом ПАТ «ФФ «Дарниця» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив касаційну скаргу ПАТ «ФФ «Дарниця» без задоволення, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року - без змін. Цим рішенням Апеляційний суду м. Києва встановив, що відповідачами надано докази, які підтверджують, що вартість квартири, яка була обумовлена в договорі та на сплату якої вони висловлювали свою письмову згоду, сплачена в указаний договором термін та заборгованості вони не мають.

Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду щодо належного виконання відповідачами зобов`язання, виходячи з того, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладання договору купівлі-продажу.

У постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 753/9563/14-ц (провадження № 61-16578св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду також залишив без задоволення касаційну скаргу ПАТ «ФФ «Дарниця» та погодився з позицією Апеляційного суду м. Києва щодо необхідності відмови у позові з огляду на те, що у спірному договорі купівлі-продажу квартири сторони погодили грошовий еквівалент в умовних одиницях здійснюваної у національній валюті операції, при цьому в пункті 4 цього договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто на 06 лютого 1997 року. Сторони не погоджували, що у разі зміни курсу валют, покупці будуть зобов`язані вносити кошти з урахуванням перерахунку, який буде проводитися за зміненим курсом валют. Норма статті 533 ЦК України набрала чинності лише з 01 січня 2004 року, тому у момент укладення договору відповідачі не могли знати, що законодавець передбачить порядок розрахунків, який суттєво обтяжить їх відповідальність.

Водночас, у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (провадження № 61-1903св20) за позовом ПрАТ «ФФ «Дарниця» до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за укладеним договором та трьох відсотків річних відповідно до положень статті 625 ЦК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність задоволення позову ПрАТ «ФФ «Дарниця», з огляду на таке.

У цій справі Верховний Суд вважав, що погоджуючи умови договору, сторони домовилися, що валютою боргу є «умовні одиниці», а валютою платежу - національна валюта. При цьому необхідно розуміти, що валюта боргу - це валюта, у якій грошове зобов`язання виражене в договорі, а валюта платежу - це та валюта, в якій грошове зобов`язання може бути виконане.

Верховний Суд виходив з того, що подібна практика визначення валюти боргу в еквіваленті була поширеною, загальновідомою на момент вчинення правочину, а чинним законодавством України не заперечується її правомірність. З моменту набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року відбулася «законодавча реабілітація» умови про визначення валюти боргу у зобов`язанні шляхом визначення еквівалента іноземної валюти, тобто відбулося законодавче визнання правомірності подібної практики у відносинах учасників цивільного обігу.

Ураховуючи положення частин першої, другої статті 533 ЦК України, Верховний Суд у справі № 753/11009/19 виходив з того, що воля набувачів була спрямована на придбання квартири з розстроченням оплати за її купівлю за ціною, визначеною у певній сумі в іноземній валюті (валюта боргу), та оплатою у національній валюті, розрахованою за офіційним курсом іноземною валюти до української гривні станом на день здійснення кожного такого платежу (валюта платежу).

Таким чином, у цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що зміст договору купівлі-продажу, соціально-економічні умови, що існували в державі в момент його укладення, усталена практика цивільного обороту, в якому було запроваджено і широко застосовано різні правові механізми, спрямовані на захист та врахування інтересів кредитора у грошовому зобов`язанні в умовах надмірної інфляції.

При цьому, у пункті 4 договору встановлено умову, за змістом якої застосовано еквівалент валюти платежу до іноземної валюти - долара США, сума якої визначена у період укладення договору.

Саме на необхідності урахування правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 753/11009/19 (№ 753/21770/14) (провадження № 61-1903св20), наполягає заявник у справі, яка переглядається у порядку касаційного провадження.

Наявність різної правозастосовної практики щодо вирішення подібних спорів при однакових фактичних і правових обставинах та при подібних правовідносинах на рівні Верховного Суду зумовлюватиме ухвалення судами попередніх інстанцій протилежних за змістом судових рішень, що свідчить про виключну правову проблему в державі.

При цьому усунути ці розбіжності у практиці Верховного Суду на рівні Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду є неможливим, оскільки справа вже розглядалася такою палатою, після чого, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, практика судів є різною.

Колегія суддів погоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що виключна правова проблема має оцінюватися з врахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний вимір відбиває той факт, що правова проблема наявна не в одній якійсь конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Так, установлено, що зазначене вище правове питання, у тому числі щодо спору між ПрАТ «ФФ «Дарниця» з покупцями квартир, вже неодноразово було предметом розгляду вищих судів: Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду, за результатами яких ухвалювались протилежні за змістом рішення. Наприклад, в ухвалі Верховного Суду України від 30 травня 2012 року № 6-59830вов10 найвищий суд у державі дійшов висновку про стягнення коштів в еквіваленті на дату платежу, а в подальшому змінив правову позицію, зазначивши про необхідність врахування тлумачення правочину, - і стягнення коштів в еквіваленті на дату укладення договору.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду звертає увагу, що наразі тільки у його провадженні знаходиться на розгляді 4 справи за позовами ПрАТ «ФФ «Дарниця» у подібних правовідносинах.

При цьому, незважаючи на врахування кількісного та якісного показників, які можуть вказувати на таку проблему, до уваги слід брати й те, що це нова правова проблема, яка раніше не вирішувалася і буде мати важливе значення для судової практики.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать також наступні обставини: 1) касаційна скарга мотивована тим, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; 2) норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами нижчестоящих інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між інтересами сторін у справі.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що: 1) справа має принципове значення; 2) судове рішення Великої Палати Верховного Суду є необхідним для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики, оскільки йдеться про правове питання, яке потребує пояснення на авторитетному рівні, і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Зважаючи на наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики з метою забезпечення принципу правової визначеності в державі.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду також зазначав представник ОСОБА_1 - адвокат Павлов І. Г.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись частиною п`ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Павлова Ігоря Геннадійовича про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задовольнити.

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири).

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк