КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/757/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, постановлене суддею Кушнір С.І. 08 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

У С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 , в якій просила стягнути з відповідача на її користь 6 886,96 дол. США, конвертованих в національну валюту, в рахунок погашення боргу за розпискою від 14 серпня 2013 р., та стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору в розмірі 1820 грн. 96 коп., мотивуючи тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.07.2008 р. до 02.12.2016 р. 14 серпня 2013 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір безстрокової позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу грошову суму в розмірі 6000 дол. США, на підтвердження чого відповідачем власноруч складено розписку. Позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача з претензійним листом про повернення грошових коштів та про стягнення з нього 3% річних від простроченої суми, а саме 20.03.2018 р. та 15.05.2018 р. Однак в порушення укладених домовленостей відповідач своїх обов`язків не виконав, будь-якої відповіді на претензійні листи не надав, грошові кошти не повернув, що змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. Таким чином позивач просив стягнути з відповідача 6886,96 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 20.03.2018 р. становить 158616,26 грн., з яких: 6000 дол. США - сума основного боргу за договором позики, 886,96 дол. США - 3% річних від простроченої суми, розраховані позивачем за період з 02.01.2013 р. по 20.07.2018 р.

У березні 2019 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_2 , у якій відповідач просив визнати договір позики від 14.08.2013 р. безгрошовим, визнати недійсним договір позики від 14.08.2013 р., стягнути з ОСОБА_2 на його користь 207 750,50 грн., обґрунтовуючи тим, що безстроковий договір позики від 14.08.2013 р. із позивачем він не укладав. Позивач не передавала йому жодних грошових коштів, в т.ч. вказані нею 6000 дол. США. Вказана позивачем розписка була оформлена на вимогу ОСОБА_2 за інших сімейних обставин, а саме він власноруч написав ОСОБА_2 розписку, що готовий сплатити 6000 дол. США, які насправді нею не передавались, а ОСОБА_2 натомість в усному порядку зобов`язалася повернути приховані нею посвідчення водія, паспорту, свідоцтва про реєстрацію ТЗ та інші документи. Зазначені обставини доводяться змістом самої розписки, в якій не зазначено про факт отримання коштів, дати отримання, місця отримання ним коштів, а лише вказано про те, що він зобов`язується повернути ОСОБА_2 6000 дол. США, без зазначення підстав для цього, та без зазначення про те, що вказані грошові кошти насправді передавались. Таким чином ОСОБА_3 вважає договір позики від 14.08.2013 р. безгрошовим. Крім цього вказує, що на момент оформлення розписки та її підписання, вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Фактичні шлюбні відносини між ними на момент оформлення розписки, тобто 14.08.2013 р., припинені не були, вони продовжували спільне проживання, ведення спільного господарства та інші шлюбні відносини. На його думку у разі визнання судом факту отримання ним від позивача позики в сумі 6000 дол. США, такі кошти не підлягатимуть стягненню з нього, оскільки в силу ст. 60 СК України такі кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладене та те, що за змістом договору позики від 14.08.2013 р. він нібито отримав від ОСОБА_2 в якості позики власні грошові кошти, що суперечить ст. 1046 ЦК України, а тому вважає, що в силу положень ст.ст. 203, 215 ЦК України зазначений договір позики підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог, в іншій частині судове рішення залишити без змін, обґрунтовуючи тим, що в оскаржуваній частині рішення суду є необґрунтованим, незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд дійшов невірного висновку, що розписка не підтверджує укладення між сторонами реального договору позики.

У суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, що викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять боргового документу, який би підтверджував факт укладення договору позики, та факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 12.07.2008 р. зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис №867), що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Згідно даних свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 02.12.2016 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 411.

Як вбачається із розписки від 14.08.2013 р. ОСОБА_3 зобов`язався повернути гроші в розмірі 6000 доларів США ОСОБА_2 ( а.с.10)

20.03.2018 р. ОСОБА_2 направляла ОСОБА_3 лист-вимогу про витребування грошових коштів, у якому просила виконати зобов`язання за договором позики від 14.08.2013 р. та повернути грошові кошти в розмірі 6000 дол. США основного боргу (що станом на 20.03.2018 р. за даними НБУ в гривневому еквіваленті становить 158616,26 грн.) та 398 дол. США (10534,00 грн.) - 3% річних від простроченої суми.

ОСОБА_3 не заперечує факту написання ним розписки, проте категорично заперечує отримання у борг від ОСОБА_2 будь-яких коштів за договором позики.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони є підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов`язання за договором позики.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Доводи позивача про те, що між нею і відповідачем укладено договір позики, оформлений розпискою, і на підставі цього договору у відповідача виник обов`язок повернути їй отримані у борг 6000 дол. США, суд відхиляє, оскільки зміст розписки не підтверджує передачу позивачем коштів у борг .

Відповідач категорично заперечує отримання коштів в розмірі 6000 доларів США у борг від своєї на той час дружини , з якою вони перебували у шлюбі та вели спільне господарство.

Такі доводи ОСОБА_3 підтверджуються змістом вказаної розписки, з якої не вбачається, що він є позичальником, який отримав 14 серпня 2013 року грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк.

Як пояснив відповідач природа виникнення розписки є іншою, а саме: дружина приховала всі його особисті документи такі як паспорт , посвідчення водія і обіцяла повернути їх в разі написання такої розписки. Так як він мав з'явитися на роботу, де він працював водієм , і без відповідних документів не міг приступити до роботи, то він склав таку розписку, яка визнана судом безгрошовою.

Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки розписка від 14.08.2013 р. не підтверджує факт отримання ОСОБА_3 коштів у борг і виникнення у нього обов`язку з їх повернення на вимогу кредитора, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача боргу та трьох процентів річних є правильним.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 вересня 2020 року в частині, що оскаржується, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: