Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2021 р.

м. Київ

справа № 755/19363/21

провадження № 2/755/8821/21

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Олександр Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та приведення сторін до первісного стану,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 12 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В., скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , індексний номер: 52627664 від 12.06.2020 року, внесений на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.06.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що позивач є сином спадкодавця ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове майно квартира АДРЕСА_1 . 12.07.2021 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/21049/15-ц визнано недійсним довіреність від 19.05.2015 року, видану ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., реєстровий номер № 996, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19.05.2015 року, укладений від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 19.05.2015 року ОСОБА_5 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., реєстровий номер № 1003. Саме на підставі визнаного недійсним договору купівлі-продажу від 19.05.2015 року, який не має правових наслідків, будучи власником квартири, ОСОБА_2 вчинила договір купівлі-продажу від 12.06.2020 року квартири АДРЕСА_1 , що є порушенням прав позивача як спадкоємця майна спадкодавця ОСОБА_4 , тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.

19 листопада 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Олександр Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та приведення сторін до первісного стану, та, з огляду на немайновий характер спору, постановлено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

19 листопада 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити її відчуження на користь третіх осіб.

16 грудня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва письмове клопотання відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залишено без задоволення.

16 грудня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі, залишено без задоволення.

Відповідачі не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 19 листопада 2021 строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 19.05.2015 року між ОСОБА_4 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 19.05.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г. за реєстровим номером № 996, діяла ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 7-8)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2021 року у справі № 755/21049/15-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.09.2021 року, визнано недійсною довіреність від 19 травня 2015 року видану ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною, зареєстровану в реєстрі за № 996. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 травня 2015 року, укладений від її імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 19.05.2015 року ОСОБА_5 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 1003. (а.с. 12-23, 24-32)

Так, рішенням суду від 12.07.2021 року та постановою суду від 28.09.2021 року у справі № 755/21049/15-ц встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно свідоцтва про народження, ОСОБА_4 є матір`ю позивача ОСОБА_1 . З матеріалів спадкової справи № 1224/2018 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 убачається, що до Десятої Київської державної нотаріальної контори позивач ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері звернувся 05.12.2018 року. Отже, позивач є спадкоємцем за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , оскільки прийняв спадщину. Крім того, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 під час підписання довіреності від 19.05.2015 року за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Разом з тим, 12.06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О.В., рішення про державну реєстрацію права власності від 12.06.2020 року, індексний номер: 52627664. (а.с. 36, 64)

Відповідно до п. 2 Договору, квартира АДРЕСА_1 належить продавцю ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.05.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 1003.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зі змісту ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майновибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Також у п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено проте, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

При цьому суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За нормою ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу від 12.06.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та, відповідно, відсутні підстави для скасування реєстраційного запису про реєстрацію права власності на квартиру, - оскільки позивач, яким здійснюється захист права власності щодо спірного нерухомого майна, відчуженого на підставі наступного договору, укладеного після визнаного судовими рішеннями недійсним договором, обрано спосіб захисту порушеного права, який не відповідає вищенаведеним роз`ясненням постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, яким вказано, що у розрізі даного спору позивачу, як особі, яка вступила у спадщину, слід на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним, з огляду на те, що підставою позову є придбання останнім набувачем квартири ОСОБА_3 цього майна за договором у особи, яка не мала права його відчужувати. Тобто, позивач має здійснити захист порушеного права шляхом звернення до суду із віндикаційним позовом про витребування майна, ураховуючи, що позивач не є стороною оспорюваних ним правочинів, та між позивачем та останнім власником квартири ОСОБА_3 існують не договірні, а речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Олександр Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та приведення сторін до первісного стану, є таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 11, 202, 203, 215, 321, 328, 334, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 10, 15, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Панченко Олександр Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та приведення сторін до первісного стану - відмовити.

Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити її відчуження на користь третіх осіб.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 16 грудня 2021 року.

Суддя: В.І. Галаган