ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8670/21 Справа № 201/3871/18 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю

суддів: Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 липня 2018 року

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що 17 серпня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір б/н, за умовами якого, остання отримала кредит у розмірі 1 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 15 січня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 22 967,45 грн., з яких: 328,72 грн. заборгованість за кредитом, 17 418,85 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 650,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1 069,88 грн. штраф (процентна складова), а також судові витрати у справі, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року позов ПАТ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 17 серпня 2009 року у розмірі 17 747,57 грн., з яких: тіло кредиту 328,72 грн., проценти за користування кредитом 17 418,85 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, жодних доказів відповідачем на підтвердження протилежного до суду не надано, а тому заборгованість за кредитним договором та нараховані проценти за користування кредитом підлягають стягненню.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково прийняв до уваги наданий банком на підтвердження позовних вимог розрахунок, який містить недостовірну інформацію стосовно розміру заборгованості, оскільки позивач в односторонньому порядку, без погодження з відповідачем змінював процентну ставку з кредитним лімітом і не доводив до відома відповідача. Банк звернувся до суду з пропуском визначеного законом трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

АТ КБ «ПриватБанк» відзив на апеляційну скаргу до суду не подало.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало копію заяви від 17 серпня 2009 року, за умовами якої ОСОБА_2 виявляє бажання оформити на своє ім`я банківську карту з бажаним кредитним лімітом 1 500 грн. з базовою процентною ставкою 2,5 % на місяць (30% річних) із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а також отримала платіжну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком дії до вересня 2012 року.

Заява позичальника містить текст про ознайомлення та погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

Долучений до матеріалів справи витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом процентів, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг - не містять підпису відповідача.

На підтвердження позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого, заборгованість станом на 15 січня 2018 року складає 22 967,45 грн., з яких: 328, 72 грн. заборгованість за кредитом, 17 418, 85 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 650, 00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1 069, 88 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 5-7).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не належним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором, фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку не повернуті, жодних доказів відповідачем на підтвердження протилежного до суду не надано, а тому заборгованість за кредитним договором та нараховані проценти за користування кредитом підлягають стягненню.

Погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, з огляду на наступне.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з пунктом 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Згідно з умовами кредитування розмір щомісячного платежу з урахуванням плати за використання кредитних коштів у звітному періоді складав 7 % від заборгованості, але не менш 50 грн. і не більш залишку заборгованості, а строк внесення щомісячних платежів, встановлений до 25 числа місяця, наступного за звітним періодом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

На підставі статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша та третя статті 264 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Апеляційним судом встановлено, що на виконання умов кредитного договору відповідачу 17 серпня 2009 року видано картку № НОМЕР_1 зі строком дії до вересня 2012 року.

Доказів видачі відповідачу іншої кредитної картки за вищевказаним кредитним договором, матеріали справи не містять, а тому останній платіж за кредитним договором повинен був бути внесений відповідачем до 31 серпня 2012 року, після чого у банка виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору, звернувшись до суду в установлений законом строк позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи наведене та той факт, що строк позовної давності зі сплати заборгованості за кредитом щодо погашення останнього щомісячного платежу сплив 31 серпня 2012 року, а з позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише у квітні 2018 року, колегія суддів приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про його застосування та відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості нарахованої до 31 серпня 2012 року.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам, нарахованих за період з 01 вересня 2012 року до 15 січня 2018 року, не перевірив правомірність нарахування вказаної заборгованості, та правових підстав для застосування строку позовної давності щодо них.

З аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17.

Враховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку дії договору, що відповідає строку дії кредитної картки, то починаючи з 01 вересня 2012 року позивач не мав права нараховувати проценти, а тому до вимоги позивача про стягнення процентів за період з 01 вересня 2012 року до 15 січня 2018 року позовна давність не може бути застосована, оскільки така вимога є необгрунтованою.

З огляду на положення частин другої та третьої статті 549 ЦК України, відповідно до яких штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у процентах від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання, за відсутності правових підстав для нарахування процентів після 32 серпня 2012 року, відсутні й правові підстави для нарахування пені та штрафів за указаний період.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 01 вересня 2012 року до 15 січня 2018 року, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необгрунтованістю.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального права.

Зважаючи на те, що рішенням суду першої інстанції помилково задоволенні позовні вимоги, колегія приходить до висновку про необхідність його скасування, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності та їх необгрунтованості.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове про відому у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 1 362 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова