ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3921/21 Справа № 204/4552/20 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Конструкторське «Південне» ім. М.К. Янгеля про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2020 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Державного підприємства Конструкторське «Південне» ім. М.К. Янгеля про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства Конструкторське «Південне» ім. М.К. Янгеля про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22.12.2020 року по справі №204/4552/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства Конструкторське «Південне» ім. М.К. Янгеля про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та ухвалити нове, яким поновити ОСОБА_1 на роботі у Державному підприємстві Конструкторське бюро Південне ім. М.К. Янгеля на посаді заступника начальника відділу з 06.07.2020 року та стягнути з Державного підприємства Конструкторське «Південне» ім. М.К. Янгеля () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06.07.2020 року і по день постановлення рішення.

У відзиві Державне підприємство Конструкторське «Південне» ім. М.К. Янгеля на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22.12.2020 року у справі №204/4552/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був офіційно працевлаштований у Державному підприємстві «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» на посаді заступника начальника відділу №83 з 18.06.2012 року (а.с.7-9).

16.01.2020 року наказом № 84, з метою оптимізації структури комплексу 8, було ліквідовано відділ 83 та сформовано з 16.01.2020 року на базі відділу 83 службу енергетиків, механіків та наземного обладнання з присвоєнням номеру 816, 817, 818. У зв`язку з цим, заступника начальника відділу 83 ОСОБА_1 з 30.03.2020 року вищевказаним наказом було рекомендовано повідомити не менше ніж за два місяці до ліквідації відділу 83 про зміни істотних умов праці (а.с.9).

Наказом № 84 було доручено і в подальшому реалізовано попередження ОСОБА_1 за два місяці (а саме 04.05.2020 року) про ліквідацію посади та запропоновано йому іншу можливу роботу в порядку передбаченому статтею 32 КЗпП України, що підтверджується Відомістю попередження працівників ДП «КБ Південне» № 35/309 від 04.05.2020 року (а.с. 38), у якій ї зв`язку з ліквідацією відділу 83 комплексу 8 на підставі Наказу № 84 від 16.01.2020 року, працівник ОСОБА_1 ознайомлюється з пропозицією про працевлаштування та попереджається про звільнення в разі відмови. Позивачу було запропоновано іншу роботу в новоствореній службі 817 комплексу 8, зокрема посаду старшого майстра дільниці 3М, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, згідно службової записки начальника Центру 1 від 27.04.2020 року № Центр-1/80, з якою позивач ознайомився та відмовився від запропонованої посади, підписав попередження про звільнення за два місяці з дати попередження.

Відомість попередження працівників (зокрема ОСОБА_1 ) ДП «КБ «Південне» № 35/309 від 04.05.2020 року була погоджена з головою первинної профспілкової організації ДКБ «Південне» О.О. Пироговим, про що міститься відповідний підпис голови профспілки (а.с. 38).

Як вбачається з листа профкому ППО ДКБ «Південне» за вих. №100ПК від 18.09.2020 року, « ОСОБА_1 до профспілкового комітету ППО ДКБ «Південне» з запереченнями стосовно розірвання трудового договору з ним не звертався. До профспілкового комітету 04.05.2020 року надійшла Відомість попередження працівників ДП «КБ «Південне» № 35/309 від 04.05.2020 pоку, а не подання про розірвання трудового договору, яка була погоджена Головою профспілки, після того як ОСОБА_1 відмовився від працевлаштування на посаді, запропонованій йому у зв`язку з ліквідацією відділу № 83.» (а.с.39).

03 липня 2020 року, Наказом № 1138к позивача було звільнено з роботи 06.07.2020 року у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач ознайомлений з Наказом 03.07.2020 року (а.с. 11).

Згідно з ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Як було встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося позивачем, відомість попередження працівників про майбутнє звільнення (зокрема ОСОБА_1 ) ДП «КБ «Південне» № 35/309 від 04.05.2020 року була погоджена з головою первинної профспілкової організації ДКБ «Південне» О.О. Пироговим, тобто позивачем фактично були дотримані вищевказані положення ст. 43 КЗпП України, щодо обов`язкового погодження дій відповідача з профспілковим органом, чим спростовуються відповідні доводи позову.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 408/1847/16-ц, навіть у випадку виявлення факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації суд не вправі поновити працівника на роботі, якщо немає інших порушень трудового законодавства, які дають підстави на його поновлення на роботі. Одержання такої згоди є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне безумовне поновлення працівника на роботі.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (стаття 49-2 КЗпП України). До закінчення двомісячного строку з дня попередження звільнення працівника з власної ініціативи роботодавця без його згоди не допускається.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Частиною 3 статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною 2 статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

З огляду на зазначене та на те, що питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є складовою права на управління діяльністю підприємством.

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного суду від 28 березня 2019 року у справі №755/3495/16-ц та від 22.01.2020 року у справі №451/706/18.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у ДП «КБ «Південне» дійсно відбулася реорганізація внутрішньої структури підприємства, зокрема Комплексу 8, шляхом ліквідації Відділу № 83 Комплексу 8 (22 штатні одиниці інженерно-технічних працівників та службовців) та утворення в складі Комплексу 8 двох нових служб (816 та 817) та нової групи 818, штатні розписи яких (12, 6 та 3,5 штатні одиниці інженерно-технічних працівників та службовців відповідно) не передбачають посади «начальника відділу» та «заступник начальника відділу».

Згідно Наказу № 84 від 16.01.2020 року про ліквідацію Відділу № 83, окрім іншого, передбачена вказівка Генерального директора начальнику служби № 4 щодо підготовки наказів про призначення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (які обіймали аналогічні посади у складі відділу 83) на посади начальників новоутворених служб та групи, які можна було б запропонувати позивачу. Наявність інших відповідних вакантних керівних посад, які можна було запропонувати позивачу, судом першої інстанції не встановлено та позивачем не наведено.

В свою чергу, суд першої інстанції надаючи оцінку позовним вимогам, щодо поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу, зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, станови, організації. Поновлення працівника на рівнозначній посаді не допускається.

Аналогічні висновки містяться у рішенні Верховного Суду України від 06.07.2011 № 6-25462св10.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Виходячи з системного аналізу вказаної норм, суд приходить до висновку, що зазначеною статтею встановлено переважне право саме на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку з із змінами в організації виробництва і праці, що не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду.

Реалізація переважного права на залишення на роботі з урахуванням стажу та досвіду роботи працівника може мати місце у ситуації, коли скорочення штату стосується кількох аналогічних посад, а скороченню підлягає лише певна їх частина.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №757/32634/16 та від 12 серпня 2020 року по справі № 753/3889/17.

В свою чергу, як було встановлено судом першої інстанції, що Наказом № 84 від 16.01.2020 року вирішено ліквідувати Відділ 83 в повному складі (в тому числі посади начальника та заступника начальника відділу) і утворити з 15 лютого 2016 року у складі Комплексу 8 служби 816, 817 та групу 818, тобто було скорочено усі посади, аналогічні посаді позивача та всі посади відділу 83, внаслідок чого, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що передбачене статтею 42 КЗпП України переважне право позивача на залишення на роботі не могло бути реалізоване.

З огляду на те, що судом першої інстанції не задоволено вимоги про поновлення на посаді, у суду також відсутні й підстави для стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які, є похідними від вимог про поновлення на посаді.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги, що звільнення позивача відбувалося без погодженням профспілкового органу, та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося позивачем, відомість попередження працівника про майбутнє звільнення ОСОБА_1 ДП «КБ «Південне» № 35/309 від 04.05.2020 року була погоджена з головою первинної профспілкової організації ДКБ «Південне» О.О. Пироговим, тобто позивачем фактично були дотримані вищевказані положення ст. 43 КЗпП України, щодо обов`язкового погодження дій відповідача з профспілковим органом, чим спростовуються відповідні доводи позивача.

Доводи апеляційної скарги, що позивач має переважне права на залишення на роботі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.42 КзпП України, переважне право саме на залишення на роботі при вивільнені працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, що не є тотожними переважному праву на працевлаштування на нову посаду. Реалізація переважного права на залишення на роботі з урахуванням стажу та досвіду роботи працівника може мати місце у ситуації, коли скорочення штату стосується кількох аналогічних посад, а скороченню підлягає лише певна їх частина. Наказом № 84 від 16.01.2020 року вирішено ліквідувати Відділ 83 в повному складі (в тому числі посади начальника та заступника начальника відділу) і утворити з 15 лютого 2016 року у складі Комплексу 8 служби 816, 817 та групу 818, тобто було скорочено усі посади, аналогічні посаді позивача та всі посади відділу 83, внаслідок чого, передбачене статтею 42 КЗпП України, переважне право позивача на залишення на роботі не могло бути реалізоване. Тому доводи позивач щодо переважного права на залишення на роботі є безпідставними.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова