Справа № 309/1839/20
Провадження № 2/309/1202/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Волощук О. Я.

при секретарі Вайнраух Н.Л.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2019 року.

Крім позивача у будинку зареєстровані його син ОСОБА_4 , внук ОСОБА_1 та ОСОБА_3 невістка позивача.

Відповідач ОСОБА_4 близько 16 років не проживає у будинку позивача, постійно проживає у Російській Федерації, де створив іншу сім`ю. Точне його місце перебування позивачу невідоме.

Позивач зазначає, що його невістка ОСОБА_3 та онук ОСОБА_1 проживали у його будинку до середини 2018 року, однак, після чергової сварки залишили будинок в якому проживає позивач, фактично місце їх проживання йому невідомо.

Відповідачі будинок не утримують, не сплачують комунальних послуг, порушують права позивачки на користування та розпоряджання майном, яке належить йому на праві власності. Реєстрація відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 у будинку позивача створює йому перешкоди у користуванні майном. Крім того, позивач позбавлений можливості оформити субсидію.

Позивач просить ухвалити рішення про визнання відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Стець М.І. позовні вимоги підтримали, просили суд їх задоволити з підстав, наведених у позові.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала. В обґрунтування заперечень зазначила про те, що після одруження із сином позивача, у 1991 році вона переїхала проживати із м. Хабаровськ Російської Федерації до свого чоловіка в АДРЕСА_1 , де і зареєстровано її місце проживання. Її чоловік ОСОБА_4 виїхав на сезонні роботи у Російську Федерацію 16 років тому, і більше додому не повертався. Фактично вони припинили шлюбні відносини, однак, шлюб не розірвали. Вона разом із сином проживає у дворогосподарстві позивача. Із свекром склалися недружелюбні стосунки, вона разом із сином не проживає у будинку позивача, а живе в окремому приміщенні дворогосподарства, яке складається із однієї невеличкої кімнати, яку складно назвати житловою. Позивач перекрив постачання природного газу до приміщення де вона проживає, газом вона не користується, а користується пічним опаленням. Іншого місця проживання ні вона, ні її син не мають. У разі задоволення позову вона із сином опиниться на вулиці. Вважає, що позивач бажає зняти їх із сином із реєстраційного обліку у зв`язку із тим, що не може оформити субсидію. Просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в судові засідання 22.10.2020 року, 02.12.2020 року, 24.12.2020 року, 16.02.2021 року не з`являлися, не подали відзиву на позов, не заперечили позовних вимог, не подали до суду клопотання про розгляд справи за їх участю.

Розгляд справи проведено у відсутності відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів в порядку спрощеного провадження.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2019 року (а.с.9). Крім позивача у будинку зареєстровані його син ОСОБА_4 , внук ОСОБА_1 та ОСОБА_3 невістка позивача, ОСОБА_5 дочка (а.с.10).

Із акту обстеження матеріально-побутових умов від 28.07.2020 року, складеного депутатом Нанківської сільської ради Хустського району Закарпатської області Даниловською Н.М. вбачається, що окрім позивача ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 ніхто не проживає (а.с.11).

Суд дає критичну оцінку даному акту. Виходячи із доказів, представлених відповідачкою ОСОБА_3 , а саме: листа начальника ВПЗ ОСОБА_6 стверджено те, що з лютого 2020 року ОСОБА_3 отримує щомісячно пенсію особисто; довідки Хустського центру ПМСД №86 про те, що ОСОБА_3 знаходиться на «Д» обліку у сімейного лікаря амбулаторії с. Нанково, проходила лікування з 03.06.2020 року по 15.06.2020 року, 10.07.2020 року, приходила на прийом до лікуючого лікаря за рецептом для купівлі ліків (а.с.24).

У відповідності до вимог ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

На підставі встановлених по справі обставин, а також норм Житлового кодексу, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 із 1991 року і до теперішнього часу на законних підставах належним чином (як члени сім`ї власника або наймача будинку) зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 , набули право користування будинком у встановленому законом порядку з моменту їх реєстрації в будинку як члени сім`ї власника або наймача житла. Суд вважає, що проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у окремому приміщенні на території дворогосподарства позивача є тривалим та достатнім, щоб вважати цей будинок їх постійним житлом, іншого постійного житла вони не мають. Вказані обставини не спростовано позивачем. Відповідачка ОСОБА_3 та її син ОСОБА_1 вважають його постійним житлом і в період часу, коли ОСОБА_1 виїжджає на заробітки в Чехію, при поверненні додому проживає разом із матір`ю за адресою АДРЕСА_1 на території дворогосподарства діда позивача ОСОБА_1 .

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно вимог ст. 317, ч.1 ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Позивач і відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають рівні права на користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Не знайшло свого підтвердження тривале не проживання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_2 .

Що ж до доводів позивача тих обставин, що відповідачі не сплачують житлово-комунальних послуг, не беруть участі в утриманні будинку, суд констатує, що позивачем не представлено суду доказів даних фактів, чи ствердження його звернення до відповідачів щодо необхідності сплати житлово-комунальних послуг чи витрат на утримання будинку.

Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та зняття їх з реєстраційного обліку.

Щодо позовних вимог з частині визнання відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщення в будинку АДРЕСА_1 суд констатує наступне.

В судовому засіданні встановлено, що син позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 28.07.2020 року, складеного депутатом Нанківської сільської ради Хустського району Закарпатської області Даниловською Н.М. (а.с.11). Тривалий час у батьківську будинку не проживає, близько 16 років виїхав до Російській Федерації, де проживає. Ці обставини визнані сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.

У відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Враховуючи наведене, та те, що реєстрація відповідача ОСОБА_4 є перешкодою для користування і розпорядження власністю позивача, що є порушенням його права вільного розпоряджання своєю власністю.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 258, 263, 274-279 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.ст. 71,72,156 Житлового кодексу України, ст.ст. 317, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задоволити частково.

Визнати ОСОБА_4 , 1967 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Дане рішення є підставою для зняття ОСОБА_4 , 1967 року народження з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 280 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з моменту його оголошення до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом.

Суддя Хустського

районного суду: Волощук О.Я.