ПОСТАНОВА

Іменем України

15 грудня 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/3921/19

провадження № 22-ц/4809/1548/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 червня 2021 року у складі судді Варакіної Н. Б. і

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.08.2007 у розмірі 123 938,97 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 6 569,46 грн та за боргованості по процентам за користування кредитом з 09.08.2007 по 31.07.2018 в розмірі 117 369,51 грн, а також судові витрати в розмірі 1 921 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 09.08.2007 відповідач отримала кредит у розмірі 21 600 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування банківською картою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70 складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач в порушення умов кредитного договору та вимог законодавства не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 30.04.2019 має заборгованість у розмірі 221 478,49 грн, яка складається з:

-6569,46 грн - заборгованість за кредитом,

-211 510,48 грн заборгованість по процентам за користування кредитом;

-3 398,55 грн - заборгованість за пенею та комісією.

Оскільки, законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач на свій розсуд просив стягнути з боржника заборгованість в розмірі 123 938,97 грн, яка складається із заборговансоті за кредитом в розмірі 6569,46 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом в період з 09.08.2007 по 31.07.2018 в розмірі 117 369,51 грн.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх обов`язків і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Суд першої інстанції також вважав, що надана позивачем копія заяви не підтверджує отримання кредиту в розмірі 21 000 грн, розрахунок заборгованості не може бути розцінений судом як доказ отримання кредитних коштів, а інших доказів на підтвердження позовних вимог не надано.

Оскільки, суд першої інстанції відмовив у задволенні позову з підстав його недоведеності, то вважав, що немає підстав застосовувати строк позовної давності.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 червня 2021 року та ухвали нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, адже відповідач після отримання картки здійснила дії щодо її активації, користувалась нею, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення між сторонами кредитного договору.

В копії заяви зазначено персональні дані, адресу проживання відповідача та іншу інформацію, необхідну для отримання кредитної картки, зокрема і відсоткову ставку.

З урахуванням наявності в матеріалах справи погоджених умов договору, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17, не можуть бути застосовані.

Крім того, позовні вимоги підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, довідкою про видані картки та випискою по рахунку відповідача, яка має статус первинного документу та з якої вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, знімала їх в банкоматах, розраховувалася за товари та послуги, а також частково погашала заборгованість.

Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та доказів виконання умов договору належним чином, а також не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Від адвоката Шепеленко А. О., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 123 938 грн 97 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2021 становить 227 000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач звернулась до позивача з заявою від 09.08.2007 про надання їй кредитного ліміту в розімірі 250 грн, з базовою ставкою 22,8%.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що надана позивачем копія заяви не підтверджує отримання кредиту в розмірі 21 000 грн, розрахунок заборгованості не може бути розцінений судом як доказ отримання кредитних коштів, а інших доказів на підтвердження позовних вимог не надано.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, пред`являючи вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими процентами.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості та заяви, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (09 серпня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (червень 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження того, що саме надана позивачем редакція Умов та правил надання банківських послуг була чинна на момент укладення кредитного договору.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанк, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останьою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такі висновки, узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Разом із тим, на підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:

1) заяву ОСОБА_1 від 09.08.2007, в якій вона просила відкрити кредитну картку та яка містить відмітку про обраний відповідачем тип кредитної кратки, валюту, тип та розмір кредитного ліміту, базову відсоткову ставку, строк дії та номер картки, а також підпис заявника та відмітку банку про її прийняття та опрацювання (том 1 а. с. 9);

2) Умови та правили надання банківських послуг (а. с. 10-15);

3) розрахунок заборгованості за договором № б/н від 09.08.2007 ОСОБА_1 станом на 30.04.2019 (том 1 а. с. 5-8);

4) довідки про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки (а. с. 89, 96, 122);

5) довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 64, 121);

6) виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 01.08.2007 по 22.10.2019 та за період з 09.07.2007 по 29.02.2020 (а. с. 57-63, 111-120).

З наданих позивачем доказів вбачається, що ОСОБА_1 висловила однозначне бажання скористатися запропонованими позивачем банківськими послугами, що слідує з підписаної нею заяви від 09.08.2007, в якій зазначено тип кредитної кратки, валюту, тип та розмір кредитного ліміту, базову відсоткову ставку, строк дії та номер картки.

Факт підписання заяви відповідачем не оспорюється.

Крім того, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що надана позивачем виписка по рахунку, яка завірена працівником банку юрисконсультом Савіхіною А. М. (а. с. 111-120) відповідає вимогам вимогам первинного документу, а тому є належним та допустимим доказом.

Вказане спростовує доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що надана АТ КБ «ПриватБанк» виписка по рахунку ОСОБА_1 не посвідчена у встановленому законом порядку.

З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, який неодноразово збільшувався, та вона неодноразово користувалася кредитними коштами, здійснюючи часткове погашення заборгованості і станом на 30.04.2019 має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6 569,46 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку.

З урахуванням наведеного та аналізуючи надані позивачем письмові докази, суд приходить до висновку, що наданими позивачем заявою, довідками про надані банком відповідачу кредитні картки, довідками про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , розрахунком заборгованості за договором № б/н від 09.08.2007, укладеного між позивачем та відповідачем, в сукупності з випискою по рахунку за договором на ім`я ОСОБА_1 , підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів, здійснення нею витратних операцій за рахунок коштів банку, а також часткову сплату заборгованості.

Та обставина, що відповідач отримала кредитні кошти та користувалася ними, останньою не спростовано та не надано суду належних та допустимих доказів, що вона повністю повернула кредитні кошти банку.

Враховуючи, що обставинами справи встановлено, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 569,46 грн згідно кредитного договору № б/н від 09.08.2007 є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Крім того, пред`являючи позов, АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх вимог в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в період з 09.08.2007 по 31.07.2018, крім Умов та правил надання банківських послуг також посилався на заяву від 09 серпня 2007 року, яка підписана ОСОБА_1 та в якій визначена базова процентна ставка за кредитом 22,8 % річних на залишок заборгованості (а.с. 9).

З аналізу змісту заяви від 09.08.2007 вбачається, що підписавши заяву, яка є складовою частиною кредитного договору, позичальник відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодила умови кредитного договору, зокрема, щодо сплати відсотків, та взяла на себе відповідні зобов`язання.

Враховуючи те, що згідно заяви від 09 серпня 2007 року, яка підписана ОСОБА_1 , сторонами погоджено розмір процентів базової процентної ставки (22,8 % річних), то вони підлягають стягненню із відповідача на користь банку.

З аналізу наданих банком розрахунків станом на 11.08.2020 заборгованість за простроченими відсотками по кредитному договору відповідача за період з 09 серпня 2007 року по 31 липня 2018 року становить 117 369,51 грн.

При цьому, для розрахунку розміру процентів, що підлягали сплаті у вказаному періоді АТ КБ «ПриватБанк» використовувало процентні ставки в розмірах: 22,8 % на рік (1,9 % на місяць) з 09.07.2007 по 31.12.2012; 30 % на рік (2,5 % на місяць) з 01.01.2013 по 31.08.2014; 34,80% на рік (2,9 % на місяць) з 01.09.2014 по 31.03.2015; 43,20 % на рік (3,6 % на місяць) з 01.04.2015 по 31.07.2018.

З аналізу розрахунків вбачається, що в період з 09.07.2007 по 31.12.2012 банк нараховував відсотки в розмірі 1,9 % на місяць (22,8 % на рік), що відповідає умовам укладеного між сторонами договору, зокрема базовій процентній ставці зазначеній в заяві ОСОБА_1 а станом на 31.12.2012 заборгованість за процентами, з урахуванням сплачених відсотків, становить 164,04 грн.

Проте, в період з 01.01.2013 по 30.07.2018 при нарахуванні заборгованості за процентами, банк використував процентну ставку, яка суперечить умовам укладеного між сторонами договору, зокрема базовій процентній ставці зазначеній в заяві ОСОБА_1 в розмірі 1,9 % на місяць (22,8 % на рік) та свідчить про неправомірні дії банку щодо підвищення процентної ставки.

При цьому, посилання банку як на правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки на Умови та правила надання банківських послуг, суд вважає безпідставними, з огляду на те, що останні не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.

Таким чином, розмір заборгованості за простроченими відсотами за користування кредитними коштами за період із 01.01.2013 по 31.07.2018 становить 2 445,32 грн, з розрахунку 6 569,46 грн * 1,9 % / 30 днів * 2 037 днів 6 029,94 грн, де 6 569,46 грн - заборгованість ОСОБА_1 по кредиту, в періоді за користування яким піддягають стягненню проценти; 1,9 % на місяць - базова процентна ставка за кредитом; 2 037 днів - кількість днів у періоді із 01.01.2013 по 31.07.2018; 6 029,94 грн - розмір грошових коштів, зарахованих АТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості по процентам в період з 01.01.2013 по 31.07.2018.

Враховуючи викладене, загальний розмір прострочених процентів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 09.08.2007 в період з 01.01.2013 по 31.07.2018 становить 2 609,36 грн (із розрахунку 2 445,32 грн + 164,04 грн).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 348/2304/19-ц (провадження № 61-6161св20), від 24 лютого 2021 року у справі № 285/3500/19 (провадження № 61-5459св20), від 24 червня 2021 року у справі № 369/6441/20 (провадження № 61-2593св21).

На викладене суд першої інстанції уваги не звернув, та внаслідок неправильно наданої оцінки наданим позивачем доказам дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Щодо заявленого в суді першої інстанції клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно достатті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється взаконіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першоюстатті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Відповідно достатті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно достатті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першоїстатті 264 ЦК України підставою вважати, що перебіг позовної давності перервався, є вчинення саме особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, зокрема, надіслання позивачу певного листа, самостійного зарахування на рахунок позивача певної частини заборгованості.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четвертастатті 267 ЦК України).

Згідно наданої позивачем виписки по рахунку ОСОБА_1 , суд встановив, що останній платіж по картці відповідачем здійснено 28.02.2018 (а.с.111-120).

З позовом до суду банк звернувся в червні 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Отже, викладене свідчить про те, що позивач, звертаючись до суду з указаним позовом не пропустив строк позовної давності.

Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що згідно підсипаної ОСОБА_2 заяви, строк дії кредитного договору мав закінчитися 07 місяця 2011 року, а згоди на пролонгацію вказаного договору та збільшення кредитного ліміту остання не надавала, спрсотосвуються випискою по рахунку відповідача, з якої вбачається, що відповідач продовжувала користуватися кредитними коштами зі збільшеним кредитним лімітом та здійснювала часткове їх погашення.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1ст. 376 ЦПК Україниє підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 червня 2021 року підлягає скасуванню, а з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 9 178 грн 82 коп заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.08.2007, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 6 569 грн 46 коп та заборгованості по процентам за користування кредитом в період з 09.08.2007 по 31.07.2018 в розмірі 2 609 грн 36 коп.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та частковим задоволенням позову в розмірі що становить 7,41 % від суми позову, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» документально підтверджені судові витрати сплачені банком при поданні позову та апеляційної скарги (1 921 грн + 2 881,5 грн), у розмірі задоволеної частини, що становить 355 грн 37 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () 9 178 (дев`ять тисяч сто сімдесят вісім) грн 82 коп заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.08.2007, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 6 569 грн 46 коп та заборгованості по процентам за користування кредитом в період з 09.08.2007 по 31.07.2018 в розмірі 2 609 грн 36 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () 355 (триста п`ятдесят п`ять) грн 37 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді А. М. Головань

О. Л. Карпенко