Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

місто Київ

справа № 356/417/17

провадження № 61-19152св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року у складі судді Капшученко І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Іванченко М. М., Білич І. М., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у квітні 2017 року звернулася до суду із позовом, у подальшому уточненим, до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що 13 жовтня 2010 року між її сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шлюб розірваний, у шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року у справі № 1028/287/12 визначено місце проживання ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 у м. Березані Київської області. Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року у справі № 284/1827/14-ц матір дитини ОСОБА_3 позбавлена батьківських прав.

Посилаючись на те, що з 24 лютого 2017 року її неповнолітня онука ОСОБА_4 за згодою відповідача проживає у неї у місті Києві, відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, участі у вихованні дитини не бере, не надає їй матеріальної допомоги, позивач для найкращого забезпечення інтересів дитини, просила визначити її місце проживання разом з нею без зазначення адреси місця проживання.

Стислий виклад позиції інших учасників справи

Відповідач не надав відзив на позовну заяву.

Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області просила під час вирішення справи виходити з позиції максимального забезпечення та захисту прав неповнолітньої дитини, зазначила, що проживання з бабою ОСОБА_1 забезпечить дитині належні умови та психологічний комфорт, оскільки батько має іншу сім`ю і не приділяє належної уваги свої дочці ОСОБА_4 . Також додала, що вимога позивача про визначення місця проживання дитини разом з нею без зазначення конкретної адреси є некоректним, оскільки висновок Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання малолітньої дитини наданий з урахуванням також обстеження житлових умов, які відповідають вимогам, за певною адресою.

Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації підтримала висновок органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з бабою ОСОБА_1 , просила ухвалити рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховного Суду

Заочним рішенням Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з бабусею ОСОБА_1 за місцем її проживання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач створила всі умови для проживання, виховання та розвитку неповнолітньої ОСОБА_4 , а виняткових обставин відповідно до частини другої статті 160, статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, статті 3 Конвенції про права дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з бабусею, не встановлено. Визначаючи місце проживання дитини з бабою, суд заслухав думку дитини, встановив, що визначення місця проживання дитини з бабою відповідатиме її найкращим інтересам.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2018 року заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд зазначив, що правом на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини наділені лише батьки дитини, між якими може виникнути спір щодо місця проживання останньої. Баба та дід у передбачених законом випадках мають право лише заявити вимоги про відібрання дитини від батьків або одного з них та передачу їм дитини, тому позовні вимоги баби до батька дитини про визначення місця проживання онуки з бабою є безпідставними. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що, пред`явивши позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з нею, позивач ОСОБА_1 неправильно обрала спосіб захисту своїх прав, передбачений у статті 161 СК України.

Постановою Верховного Суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що, відмовивши у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з бабою з підстав відсутності у баби права на такий позов, суд не перевірив та не навів відповідних мотивів щодо належного піклування дитиною з боку батька ОСОБА_2 , хоча позивач стверджувала про жорстоке поводження батька з дитиною. Суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, не визначився із наявністю або відсутністю підстав для застосування положень частини третьої статті 161, частини першої статті 170 СК України, у зв`язку із чим формально підійшов до розгляду справи, не проаналізував інтереси дитини та фактично залишив спір між бабою і батьком дитини невирішеним.

Суд касаційної інстанції зазначив, що під час апеляційного розгляду потрібно врахувати, що ненадання батьківського піклування з боку матері дитини внаслідок позбавлення її батьківських прав (за умови належного виконання батьком дитини своїх обов`язків стосовно дитини та за відсутності підстав для відібрання або її передачі) не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з бабою (дідом).

Постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що визначення місця проживання ОСОБА_4 з бабою відповідає бажанням та інтересам дитини, оскільки у неї з лютого 2017 року склався сталий порядок проживання з бабою та зміна такої обстановки може призвести до психоемоційного порушення стану дівчинки. Суд встановив, що малолітня дитина станом на момент апеляційного розгляду справи проживає у належних умовах, отримує піклування та догляд. Отже, для забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі малолітньої ОСОБА_4 потрібно визначити її місце проживання разом із бабою.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 у грудні 2020 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у подальшому уточненою, на заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник визначив, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17, від 09 листопада 2020 року у справі 487/7241/18;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували обставини у справі, які впливають на правильність вирішення спору по суті. ОСОБА_2 зазначив, що рішення Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року у справі № 1028/287/12, яким місце проживання дочки ОСОБА_4 визначено разом з її батьком, у встановленому законом порядку не скасоване і не змінене. Усупереч зазначеному рішенню суду та волі батька позивач вчинила протиправні заходи насильницького характеру з викрадення дитини, письмові докази чого є в матеріалах справи;

- суд апеляційної інстанції не виконав вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 березня 2020 року у цій справі, зокрема не отримав висновок та не заслухав думку Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області;

- апеляційний суд не здійснив допит осіб, що були заявлені відповідачем на підтвердження обставин для відмови у задоволенні позовних вимог у справі;

- суд апеляційної інстанції створив відповідачу штучні перешкоди в реалізації його права на можливість поставити питання дочці, оскільки є підстави вважати, що отримані відповіді дитини не ґрунтуються на її вільному волевиявленні;

- позивач документально не підтвердила, що має систематичний дохід, котрий дозволяв би їй на гідному рівні утримувати дитину;

- ОСОБА_1 не є законним представником ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судові рішення про відібрання у ОСОБА_2 дочки чи позбавлення його батьківських прав щодо неї відсутні. Малолітня дитина без жодної правової підстави, починаючи з 2017 року, проживає разом з ОСОБА_1 .

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. На переконання позивача, суди обґрунтовано визначили місце проживання дитини з бабою з урахуванням фактичних обставин справи та думки дитини.

ОСОБА_2 надав відповідь на відзив на касаційну скаргу, у якій наголошував, що позивач не довела позов, а тільки підтвердила, що вона порушила рішення суду про визначення місця проживання дочки разом з батьком.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 20 вересня 2021 року справу призначеного до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Шлюб між батьками дитини розірвано 13 жовтня 2010 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року у справі № 1028/287/12 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з її батьком ОСОБА_2 .

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року у справі № 284/1827/14-ц ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_4 .

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 липня 2017 року № 102/04/31-6498 щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 з її бабусею ОСОБА_1 дитина проживає з бабою у м. Києві з лютого 2017 року.

Згідно із актами обстеження житлових умов від 29 червня 2017 року та від 18 вересня 2017 року сторонами створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, виховання дитини.

Суди першої та апеляційної інстанцій з`ясували думку дитини ОСОБА_4 , яка зазначила, що вона з лютого 2017 року проживає разом з бабою ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_5 . Стверджувала, що спочатку за згодою батька переїхала до бабусі тимчасово, оскільки батько пообіцяв, що розійдеться з ОСОБА_6 , але він цього не зробив, тому вона залишилась проживати з бабусею, яка приділяє їй увагу, піклується та дбає про неї, виховує її. Зазначила, що відвідує гуртки, має багато друзів. Пояснювала, коли батько з`явився до школи, то посварився з директором, лаявся, проте до неї ( ОСОБА_4 ) не підійшов. Стосовно батька також пояснила, що не бажає з ним проживати, оскільки він їй не приділяє уваги, не піклується про неї, ображає її та дозволяє ображати своїй новій цивільній дружині та її сину. Зауважувала, що спочатку, коли батько почав проживати зі своєю цивільною дружиною, вона зраділа, оскільки думала, що ОСОБА_6 замінить їй матір, втім з часом вона почала її ображати, зокрема, не готувала їй їжу, інколи не пускала ОСОБА_4 додому, допоки не прийде батько з роботи. Дівчинка при цьому пояснювала, що вона самостійно готувала собі їжу. Також зазначила, що нещодавно написала батькові смс-повідомлення, проте він на нього не відповів та зі святами не вітає, хоча має таку можливість.

Відповідно до відповіді Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 152 з поглибленням вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва на інформаційний запит від 03 жовтня 2019 року № 348 ОСОБА_4 навчається на достатньому рівні, бабуся та дідусь допомагають їй, підтримують у навчанні, відвідують батьківські збори. Батько ОСОБА_2 жодного разу не звертався і не цікавився, як навчається його дочка.

Згідно з висновком Міського центру дитини служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради від 05 липня 2018 року № 133 батька дитини запрошували на зустріч із психологом центру, проте він не бажав співпрацювати з Центром, оскільки вважав це недоцільним. За результатами психологічної роботи зроблено такі висновки: ОСОБА_4 дуже доброзичлива, миролюбна, товариська дівчинка, яка готова завжди надати підтримку своїм друзям. Пізнавальна сфера її розвинена. На момент діагностики емоційний стан стабільний та спокійний. Визначено надійну форму прив`язаності до бабусі, її чоловіка та тітки ОСОБА_8 , яких дівчинка вважає своєю сім`єю. ОСОБА_4 розповідала, що з ними їй добре, вона відчуває піклування, турботу та підтримку. До батька діагностується уникаюча форма емоційної прив`язаності та небажання з ним проживати і спілкуватися. У дівчинки діагностується пошук стійкого та стабільного положення та потреба у захисті.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 неодноразово звертався до різних органів та інстанцій з приводу повернення своєї дочки. Водночас суд встановив, що такі докази не свідчать про те, що ОСОБА_4 відібрана від батька та силоміць утримується бабою і не бажає з нею проживати. ОСОБА_2 не надав будь-якого доказу, який би свідчив про те, що між ним та дочкою існує взаємопорозуміння та те, що дочка бажає проживати з ним, що батько намагається налагодити психоемоційний зв`язок з дочкою.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Під час оцінки доводів касаційної скарги щодо визначення місця проживання дітей Верховний Суд керується положеннями Конвенції про права дитини,Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормативно-правовими актами.

Щодо права ОСОБА_1 на позов у матеріально-правовому сенсі

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частини перша та друга статті 161 СК України).

Отже, наведеними положеннями законодавства України визначено, хто має право ініціювати в суді такий спір, що вирішується у цій справі, та яка особа є належним відповідачем у такій справі: такими сторонами є, передусім, батьки дитини, а у разі їх відсутності - усиновлювачі чи інші законні представники (опікуни). Відповідно, будь-які інші особи, які не є законними представниками малолітньої дитини, не мають права на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання з ними.

У такому висновку Верховний Суд керується загальними засадами, запровадженими та повною мірою реалізованими у сімейному законодавстві України. Одним із основних принципів регулювання сімейних відносин в Україні те, що батьки дитини, не позбавлені батьківських прав стосовно неї, мають переважне право перед усіма іншими особами (зокрема й родичами) на участь та вирішення усіх найважливіших питань життя неповнолітньої дитини.

Саме цей засадничий принцип реалізований у частині першій статті 163 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Наведене свідчить, що права та інтереси інших осіб (зокрема баби, діда) мають другорядний характер у порівнянні з правами та інтересами банків (інших законних представників) та їх претензії стосовно дитини (зокрема й участь у вихованні) усуваються правомірними вимогами батька/матері дитини. Лише у разі позбавлення батьків дитини батьківських прав стосовно неї, інші близькі родині набувають переважних прав порівняно з іншими особами на визначення місця проживання дітей з ними.

Концепція забезпечення переважного проживання дитини в її рідній сім`ї, а у разі окремого проживання - з одним з батьків, закріплена і в міжнародних договорах, зокрема, в Конвенції про захист прав дитини, а також в Декларації прав дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав дитини Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27 Конвенції).

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки (принцип 7 Декларації прав дитини).

Аналіз наведених норм національного законодавства, а також положень міжнародних договорів, свідчить про закріплення переважного права на визначення місця проживання дитини з батьками (одним із батьків), що кореспондується з обов`язком батьків забезпечувати найкращі інтереси дитини, здійснювати захист прав та інтересів своїх дітей.

Отже, у спорі між батьками визначаються найкращі інтереси дитини, а в разі неможливості визначення таких найкращих інтересів підлягають застосуванню такі способи захисту як позбавлення батьківських прав, а також відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Батьки виконують й представницькі функції дитини. Так, неповнолітня особа бере участь у цивільних та інших правовідносинах через свого представника, який діє/повинен діяти в інтересах такої неповнолітньої особи. Саме по собі позбавлення дитини законного представника створює ситуацію правової невизначеності, коли відсутня та особа, яка вправі звернутися в інтересах дитини до будь-якої іншої особи.

У справі, яка переглядається, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання її онуки ОСОБА_4 разом з нею, а також на момент вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій позивач не набула статусу законного представника дитини, а тому, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду, не мала права на позов у матеріально-правовому сенсі, а тому суди першої та апеляційної інстанцій зобов`язані були відмовити у задоволення такого її позову.

Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 509/1679/18 (провадження № 61-13307св19) наголосив, що «право на звернення за судовим захистом тісно пов`язане із суб`єктивним матеріальним правом, яке підлягає захисту. З порушенням матеріального суб`єктивного права заінтересованої особи виникає право на позов.

Засобом реалізації цього права є звернення заінтересованої особи з позовом до суду, який у певному порядку розглядає вимогу позивача і дає відповідь у вигляді судового рішення.

Право на позов - це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В цивільному процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов у матеріальному розумінні.

І навпаки, матеріальне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку. Єдність матеріально-правового змісту права на позов і його процесуальної форми визначається тим, що право на позов - це право на відновлення порушеного права в певній, встановленій законом, процесуальній формі, у певному процесуальному порядку, який забезпечує об`єктивність і реальність захисту».

У таких висновках Верховний Суд враховує, що правило частини третьої статті 161 СК України не наділяє бабу/діда дитини правом самостійно звертатися з позовом про визначення місця проживання дитини з ними, оскільки наведене правило кореспондується з нормами статті 170 СК України щодо відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Відповідно до частини третьої статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Згідно з частиною першою статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що дитина може бути передана бабі/дідові у разі її відібрання у батьків без позбавлення їх батьківських прав, проте з таким позовом має право звернутися орган опіки та піклування, а також суд може вирішити таке питання під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини у разі, якщо встановить, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку.

Верховний Суд наголошує, що визначення місця проживання дитини та відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є відмінними один від одного, самостійними способами захисту прав та інтересів особи.

Тож за встановлених фактичних обставин справи, враховуючи, що на момент звернення ОСОБА_1 з позовом про визначення місця проживання її онуки разом з нею, батько дитини ОСОБА_2 не був позбавлений батьківських прав, ОСОБА_1 не набула статусу опікуна (законного представника) дитини, були відсутні правові підстави для звернення позивача у цій справі з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею.

Наведеного суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, а тому оскаржувані судові рішення не можуть бути залишені без змін, оскільки станом на час їх вирішення зазначеними судами позивач не мала права на такий позов.

Щодо наявності підстав для застосування правил статті 258 СК України до спірних правовідносин

Стаття 258 СК України наділяє бабу та діда певними правами законних представників малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків.

Відповідно до правил цієї статті баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Верховний Суд у визначенні норми права, що підлягає застосуванню до спірних правових відносин, виходить з того, що правила статті 29 ЦК України, а також статті 161 СК України є спеціальними відносно положень статті 258 СК України.

Так, правила статті 258 СК України є загальними щодо права баби та/або діда на звернення до суду в разі порушення прав онуків, проте у тому випадку, якщо предметом спору є визначення місця проживання дитини, має бути застосовано спеціальні правила статті 161 СК України.

Частина перша статті 258 СК України гарантує бабі та дідові право на самозахист внуків. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Зміст статті 19 ЦК України дає підстави для висновку, що самозахист можливий за наявності таких умов: 1) має місце порушення цивільного права або загроза його порушення; 2) існує необхідність припинення (попередження) порушення власними силами; 3) відбувається застосування заходів, які відповідають характеру правопорушення, тобто заподіяння шкоди порушнику чи іншій особі має бути санкціонованим законом, не виходити за межі дозволеного.

Самозахист дитини - це, в першу чергу, фактичні дії батьків, баби та/або діда, які мають неюрисдикційний характер, спрямовані на фактичний захист порушеного права або загрози такого порушення, вчинені відповідно до чинного законодавства. Отже, якщо баба та/або дід вважають, що дитині (онуку) загрожує небезпека, вони вправі вчиняти дії, спрямовані на усунення загроз життю, здоров`ю дитини, припинення спілкуванню з особою, яка шкідливо (негативно) впливає на дитину тощо.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом ОСОБА_4 проживала разом з бабою, обставини того, що існує небезпека чи загроза небезпеці дитини, позивачем не доведені, судами не встановлені, а отже, відсутні підстави стверджувати, що позов подано у порядку самозахисту дитини.

В оцінці наявності підстав для застосування частини другої статті 258 СК України до спірних правовідносин потрібно враховувати, що у разі звернення до суду з позовом на підставі цього правила вважається, що позов подано від імені такої дитини її представником та виключно в її інтересах у разі існування загрози порушення прав дитини або фактичного порушення її прав, позов не може бути спрямований на захист власних інтересів баби та/або діда.

У справі, яка переглядається, коли баба зверталася з позовом у власних інтересах, а не інтересах дитини, обґрунтовуючи, що онуці краще жити з нею, суди не встановлювали, що звернення баби з позовом було реалізацією права на самозахист у контексті статті 19 ЦК України. Позов не містить обґрунтування того, що його подано в інтересах малолітньої на той час онуки, а не у власних інтересах позивача; у позовній заяві не наведені також такі підстави позову як реальне порушення прав малолітньої дитини, що потребує невідкладного застосування способів фактичного самозахисту дитини.

Встановлені обставини справи свідчать, що у справі, яка переглядається, позов подано не у порядку статті 258 СК України, не від імені дитини та не в її інтересах, а у власних інтересах баби дитини, що виключає застосування правил статті 258 СК України до спірних правовідносин.

Щодо найкращих інтересів дитини

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19) викладено висновок, що при визначенні місця проживання дитини суди повинні крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Здійснюючи касаційний перегляд справи, надаючи оцінку доводам касаційної скарги та доводам заперечень проти неї, Верховний Суд встановив, що станом на момент здійснення касаційного перегляду справи неповнолітня ОСОБА_4 набула право обирати місце проживання самостійно у зв`язку з досягненням чотирнадцятирічного віку.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Верховний Суд врахував, що за встановлених фактичних обставин справи ОСОБА_4 тривалий час проживає разом з бабою ОСОБА_1 , це є її постійним та добровільно обраним місцем проживання, дитина неодноразово висловлювала свою думку у судах першої та апеляційної інстанцій про те, що бажає проживати разом з бабою і на стадії касаційного розгляду справи це має значення для правильного вирішення спору по суті.

Додатково враховано, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року у справі № 754/3372/20 позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року.

Також Верховний Суд врахував, що на момент касаційного перегляду справи ОСОБА_1 набула статусу піклувальника ОСОБА_4 відповідно до розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 листопада 2021 року № 681 «Про встановлення піклування над ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її житлом та майном».

За таких обставин ОСОБА_1 набула право на позов про визначення місця проживання онуки разом з нею під час касаційного перегляду справи, оскільки набула статусу законного представника ОСОБА_4 , а тому визначення місця проживання дитини з її законним представником відповідатиме її найкращим інтересам.

Враховуючи, що дитина прижилася у ОСОБА_1 , вважає її домівку звичайним місцем свого проживання, а також враховуючи, що батько позбавлений батьківських прав, а ОСОБА_1 навпаки набула статусу законного представника ОСОБА_4 , визначення місця проживання разом з бабою, яка є їй близьким родичем, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

При цьому, визначення місця проживання дитини з бабою не впливатиме на взаємовідносини дитини з батьком, не обмежує батька у спілкуванні з дитиною, а ОСОБА_4 не позбавлена можливості самостійно змінити своє місце проживання у разі зміни обставин та умов проживання разом з бабою.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

За таких обставин, враховуючи наведений аналіз норм матеріального права, а також практики ЄСПЛ, Верховний Суд дійшов висновку, що визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з бабою ОСОБА_1 відповідає найкращим інтересам дитини.

Верховний Суд врахував, що і мати, і батько дитини позбавлені батьківських прав, а тому визначення судом місця проживання дитини разом з ними є неможливим, а баба для дитини є найбільш близьким родичем, з якою вона проживає досить тривалий час (4 роки), що свідчить що те, що звичайним місцем проживання дитини є саме місце проживання баби.

За таких обставин справи не підлягають врахуванню доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для проживання ОСОБА_4 разом з її батьком.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Тож питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Резюмуючи, Верховний Суд дійшов висновків, що за встановлених фактичних обставин справи визначення місця проживання дитини разом з бабою - станом на момент розгляду справи судом касаційної інстанції - відповідає її найкращим інтересам. Водночас, оскаржувані судові рішення є помилковим у частині мотивів, що стали підставою для задоволення позову ОСОБА_1 , а тому такі судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Щодо клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін

ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про участь учасників судового процесу у судовому засіданні.

Клопотання обґрунтовувала тим, що від результату розгляду справи залежить доля неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , яка категорично проти проживання зі своїм біологічним батьком.

Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні такого клопотання.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якими врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

У частині тринадцятій статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що виклик учасників справи для надання пояснень вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності отримання таких пояснень.

Під час розгляду клопотання Верховний Суд керується позицією Європейського суду з прав людини, висловленою в рішенні «Жук проти України» від 21 жовтня 2010 року № 45783/05. Відповідно до § 32 цього рішення процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.

ЄСПЛ визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino» проти Португалії» (Varela Assalino contre le Portugal, заява № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду (рішення від 25 квітня 2002 року). У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права, а саме тлумачення норм Цивільного кодексу.

ЄСПЛ вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

Верховний Суд створив учасникам процесу у справі, яка переглядається, належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Верховний Суд не вважає питання права, які порушені у справі, яка переглядається, питаннями особливої складності та вирішення яких вимагає проведення судового засідання, а тому касаційна скарга ОСОБА_2 розглядається без повідомлення та виклику учасників судового процесу.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі

ОСОБА_2 засобами електронного поштового зв`язку із застосуванням електронного цифрового підпису у вересні 2021 року звернувся до Верховного Суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до повного виконання ОСОБА_1 рішення Апеляційного суду Київської області від 22 травня 2013 року у справі № 1028/287/12, за яким місцем проживання його дочки ОСОБА_4 визначено разом з батьком.

Підстави для зупинення провадження у справі визначені у статтях 251, 252 ЦПК України.

Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: 1) смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; 2) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; 3) призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених статтею 63 цього Кодексу; 4) надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення; 5) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді; 6) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках: 1) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі; 2) захворювання учасника справи, підтвердженого медичною довідкою, що виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу; 3) перебування учасника справи у довгостроковому службовому відрядженні; 4) розшуку відповідача в разі неможливості розгляду справи за його відсутності; 5) призначення судом експертизи; 6) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 87 цього Кодексу; 8) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави; 9) прийняття ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом; 10) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Зміст статей 251, 252 ЦПК України не передбачає такої підстави для зупинення провадження у справі до повного виконання іншого судового рішення, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні такого клопотання заявника. Інших підстав для зупинення провадження у справі, яка переглядається, заявник у клопотанні не навів, Верховний Суд не встановив.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні (частина перша статті 141 ЦПК України).

Враховуючи, що правовий результат вирішення спору по суті залишився незмінним, позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з нею задоволено, тому понесені заявником витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції покладаються на нього.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь учасників судового процесу у судовому засіданні відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Березанського міського суду Київської області від 16 серпня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року змінити, виклавши мотивувальні частини судових рішень в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко

Текст рішення складено іншим суддею-доповідачем С. О. Погрібним у порядку частини третьої статті 415 ЦПК України.