Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - Тимощука О.Я.
при секретарі - Рибачик О.А.,
за участю представника позивача - адвоката Іванова С.В.,
провівши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Рівне заочний розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики в розмірі 5 103 260,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказує те, що 04.07.2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики в розмірі 50 000 євро. В свою чергу ФОП ОСОБА_2 власноручно написано розписку від 04.07.2012 року про отримання нею відповідної суми коштів.
04.07.2012 року ОСОБА_1 надано в позику ФОП ОСОБА_2 кошти в розмірі 98 000 доларів США, в свою чергу ФОП ОСОБА_2 власноручно написано розписку від 04.07.2012 року про отримання нею відповідної суми коштів.
В подальшому 11.09.2015 року ним надано в позику ФОП ОСОБА_2 кошти в розмірі 60 000 доларів США, про що ФОП ОСОБА_2 власноручно написано розписку від 11.09.2015 року про отримання відповідної суми коштів, в якій та зобов`язувалася повернути по потребі власника, однак борг не повернула незважаючи на вимоги позивача.
Представник позивача - адвокат Іванов С.В. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав повністю, просить їх задоволити.
Відповідачка та її представник - адвокат Штогрін В.С. були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, однак до суду не з`явилися повторно, причин неявки не повідомили. Представником відповідача - адвокатом Штогрін В.С. через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 16.02.2021 року подано чергове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.
Враховуючи, що це повторна неявка відповідача та її представника - адвоката Штогрін В.С. в судове засідання, суд, враховуючи позицію представника позивача - адвоката Іванова С.В., який наполягав на розгляді справи, а також доказів, наданих позивачем на його підтвердження, суд, враховуючи розумні строки розгляду справи в суді, передбачені ст. 210 ЦПК України, вважає за необхідне провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача та її представника - адвоката Штогрін В.С., які двічі поспіль не з`явились в судові засідання і неявку яких в судові засідання суд визнав без поважних причин.
Заслухавши думку представника позивача - адвоката Іванова С.В., дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Судом встановлено, що 04.07.2012 року ОСОБА_1 надано в позику ФОП ОСОБА_2 кошти в розмірі 50 000 євро. В свою чергу ФОП ОСОБА_2 власноручно написано розписку від 04.07.2012 року про отримання нею вказаної суми коштів (а.с. 8).
04.07.2012 року ОСОБА_1 надано в позику ФОП ОСОБА_2 кошти в розмірі 98 000 доларів США про що ОСОБА_2 власноручно написано розписку від 04.07.2012 року про отримання нею зазначеної суми коштів (а.с. 9).
В подальшому 11.09.2015 року ОСОБА_1 надано в позику ФОП ОСОБА_2 кошти в розмірі 60 000 доларів США про що ОСОБА_2 власноручно нарисано розписку від 11.09.2015 року про отримання нею відповідної суми коштів (а.с. 10).
Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.
Відносно цих вимог, судом, належними доказами по справі встановлено, що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договори позики грошей в сумі:
- 50 000 євро, про що відповідачкою написано власноруч розписку 04.07.2012 року;
- 60 000 доларів США, про що відповідачкою написано власноруч розписку від 11.09.2015 року, в якій остання зобов`язалася повернути кошти на вимогу позивача - ОСОБА_1 .
Вищенаведені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів у системному зв`язку регулюються наступними вимогами закону.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Визначено ст. 524 ЦК України, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
У відповідності до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18.
Позивач просить стягнути з відповідачки кошти не у тій валюті, яка визначена договором позики, а саме у грошовому еквіваленті в національній валюті - гривні.
Згідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтями 524, 533-535, 625 ЦК України, передбачено, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається Позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 10 510,00 грн.
Керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 533, 627, 629, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 223, 258, 259, 264, 265, 273, 280, 281, 282, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики - задоволити.
Стягнути з ФОП ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 27.03.1997 року, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 5 103 260 (п`ять мільйонів сто три тисячі двісті шістдесят) гривень 00 копійок.
Стягнути з ФОП ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області 27.03.1997 року, проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) гривень 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Рівненського апеляцiйного суду через Рiвненський мiський суд.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 18 лютого 2021 року.
Суддя Рівненського
міського суду О.Я. Тимощук