Дата документу 13.12.2021
Справа № 937/7411/20
Провадження № 2/937/581/21
13 грудня 2021 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді: Іваненко О.В.,
за участю секретаря: Захарової І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності.
В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що 23.04.2010 року між ним і відповідачем, ОСОБА_2 був укладений шлюб. Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період сумісного проживання, а саме 04 грудня 2018 року ними на спільні кошти була придбана по договору купівлі-продажу двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка по правовим документам зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 . З вересня 2019 року вони з відповідачем ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини і з того часу мешкають окремо. 04 .09.2020 року шлюб між ними розірвано. В теперішній час вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, яке було придбано на спільні кошти під час перебування у шлюбі. У зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_1 була придбана у період шлюбу з відповідачем і спільного з нею проживання за рахунок їх спільних коштів, то вищевказана квартира належить йому і відповідачу на праві спільної сумісної власності. Таким чином він має право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У добровільному порядку відповідач ОСОБА_2 не бажає провести поділ майна. Тому позивач просить суд визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та визнати за відповідачем, ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
В судове засідання позивач не з`явився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином за останнім відомим місцем проживання шляхом направлення судової повістки на електрону адресу яка була зазначена в заяві відповідача та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відзив не надано. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надійшло. Суд вважає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено в судовому засіданні, 23.04.2010 року позивач ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №209 (а.с.7).
Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
Згідно із заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у справі №937/1036/20 від 04.09.2020 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Під час шлюбу подружжям ОСОБА_1 було придбано 04.12.2018 року двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстровано в реєстрі за №777, копією технічного паспорта на квартиру, копіє витягу с Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.12.2018 року. У вказаному договорі право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем по справі ОСОБА_2 (а.с.9-13).
Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».
Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Крім того, відповідно до правової позиції зазначеній у Постанові КЦС ВС від 12 лютого 2020 року по справі №725/1776/18, згідно з якою, за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що дійсно купівля продажу квартири АДРЕСА_1 була здійснена сторонами в період шлюбу, який на той час не був розірваним, та сторони мали статус офіційного подружжя, що підтверджує обставини спільного володіння спірним майном подружжя.
Згідно з частиною другою ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Так конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Визнаючи спірну квартиру сумісною власністю подружжя, суд виходить із того, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири їй особисто, враховуючи, що на момент придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.
Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно ч. 1, 2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках, шляхом визнання права власності за кожним з них, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити в повному обсязі.
На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 258, 263-265, 273, 294, 315, 317 ЦПК України, ст.355-372 ЦК України, ст.60-74 СК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (і.н. НОМЕР_2 ), який мешкає: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частину житлової квартиру АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (і.н. НОМЕР_3 ), яка зареєстрована: АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину житлової квартиру АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду О. В. Іваненко