печерський районний суд міста києва
Справа № 545/3671/21-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2021 р. Суддя Печерського районного суду м. Києва Волкова С.Я., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури в особі Солом`янської окружної прокуратури міста Києва про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення суми за прострочення виконання,

установив:

У листопаді 2021 р. ОСОБА_1 звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області із вимогами до Київської міської прокуратури в особі Солом`янської окружної прокуратури міста Києва про витребування у Київської міської прокуратури в особі Солом`янської окружної прокуратури міста Києва грошові кошти у розмірі 1 030 100 грн та 1 500 доларів США наступних номіналів: 1 грн - 441 купюра, 2 грн - 52 купюри, 5 грн - 357 купюр, 10 грн - 66 купюр, 20 грн - 378 купюр, 50 грн - 809 купюр, 100 грн - 1 124 купюри, 200 грн - 2 204 купюри, 500 грн - 809 купюр, 1 000 грн - 34 купюри,100 доларів США - 15 купюр, які вилучені в межах кримінального провадження № 0000015 під час проведення обшуку в період часу з 29.04.2021 р. по 30.04.2021 р. на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва за адресою: м. Полтава, пров. Шевченка, 20; стягнення інфляційних витрат та 3% річних.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 17.11.2021 р. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури в особі Солом`янської окружної прокуратури міста Києва про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення суми за прострочення виконання передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва; матеріали справи надійшли до суду 08.12.2021 р.; того ж дня передано судді (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями).

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив про те, що підставою для звернення до суду є бездіяльність прокурора, яка полягає у негайному виконанні ухвали суду та поверненні тимчасово вилучене майно, такі дії прокурора, на думку позивача, суперечать положенням частини третьої статті 169 КПК України. Водночас з матеріалів позовної заяви убачається, що адвокат Книш С.І. від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до старшого групи прокурорів Солом`янської окружної прокуратури міста Києва, слідчого слідчого управління Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із клопотанням про негайне повернення майна, у якому просив: негайно повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 030 100 грн та 1 500 доларів США наступних номіналів: 1 грн - 441 купюра, 2 грн - 52 купюри, 5 грн - 357 купюр, 10 грн - 66 купюр, 20 грн - 378 купюр, 50 грн - 809 купюр, 100 грн - 1 124 купюри, 200 грн - 2 204 купюри, 500 грн - 809 купюр, 1 000 грн - 34 купюри,100 доларів США - 15 купюр, які вилучені в межах кримінального провадження № 0000015 під час проведення обшуку в період часу з 29.04.2021 р. по 30.04.2021 р. на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва за адресою: м. Полтава, пров. Шевченка, 20.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено у параграфі 1 глав 26 КПК України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 23.05.2001 р. у справі № 6рп/2001за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 р. у справі № 19-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначено, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. В цьому ж рішенні Суд наголосив, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд заявлених ОСОБА_5 вимог, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже спір, який виник між сторонами підлягає розгляду в порядку, передбаченому КПК України.

Законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність. Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) прокурора, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції цивільних судів.

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, йому слід відмовити у відкритті провадження у справі, роз`яснити, що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду та має розглядатися в порядку КПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтею 186 ЦПК України,

ухвалив:

ОСОБА_1 відмовити у відкритті провадження у справі за позовом до Київської міської прокуратури в особі Солом`янської окружної прокуратури міста Києва про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення суми за прострочення виконання.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду та має розглядатися в порядку КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне провадження.

Суддя Волкова С.Я.