Справа № 381/2013/20 Головуючий в суді І інстанції Ковалевська Л.М.
Провадження № 22-ц/824/2074/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договорами позики у розмірі 4856, 60 грн. та 15 971, 00 грн., а всього - 20 827, 60 грн.

Мотивує позов тим, що 10 серпня 2018 року він дав у борг відповідачці грошові кошти у розмірі 4 856,60 грн., яка у свою чергу зобов`язалася їх повернути до 10 вересня 2018 року, про що було складено письмову розписку. У подальшому, 26 лютого 2019 року він знову позичив відповідачці грошові кошти вже у розмірі 15 971,00 грн., яка у свою чергу зобов`язалася повернути їх до 22 вересня 2019 року, про що також було складено розписку.

Вказує, що зазначені кошти відповідачка йому повернула, через що він змушений звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не було враховано тих обставин, що між сторонами були відсутні трудові правовідносини, а складені сторонами розписки підтверджують наявність боргових зобов`язань у відповідачки щодо повернення взятих коштів, при цьому саме рішення суду є необґрунтоване і належним чином немотивоване, через що вважає його таким, що підлягає скасуванню.

ОСОБА_2 була повідомлена про розгляд справи, проте своїм правом на подання відзиву не скористалася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що копії розписок, наданих суду ОСОБА_1 , не підтверджують факту передачі ним відповідачці ОСОБА_2 грошових коштів, що в них вказані, оскільки фактично гроші не передавалися, а відповідачкою заперечується отримання цих коштів, яка вказує, що підписання розписок зумовлене недостачею в касі магазину, в якому вона працювала, через що суд дійшов висновку про безгрошовість відносин між сторонами та відсутності правовідносин з договорів позики.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до фотокопії розписки від 10 серпня 2018 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 4 856, 60 грн., які вона зобов`язалася повернути до 10 вересня 2018 року (а.с.7).

Позивачем також надана фотокопія ще однієї розписки від 26 лютого 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15 971, 00 грн., які зобов`язалася повернути до 22 вересня 2019 року (а.с.8).

Як вбачається з пояснень відповідачки ОСОБА_2 в суді першої інстанції , заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначила, що протягом чотирьох років вона працювала в магазині, який у ОСОБА_1 орендувала інша особа - ФОП ОСОБА_3 , на посаді продавця, однак вимушена була звільнитись, оскільки бухгалтером ОСОБА_4 була виявлена недостача в касі магазину (а.с.18-21).

Також відповідачка пояснила суду, що дійсно вона писала три розписки на ім`я ОСОБА_1 на прохання бухгалтера ОСОБА_4 , яка виявляла недостачі, хоча і особисто ОСОБА_1 не був присутнім при написанні цих розписок, бо знаходився у відпустці за кордоном та вказувала, що коштів в борг у ОСОБА_1 вона не отримувала, але недостачу в магазині «розкидували» на розписки працівникам, у яких ці недостачі були виявлені.

З усних пояснень позивача і відповідача, а також свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , допитаних у суді першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 було складено усього три боргових розписки.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оказали, що були особисто присутні при написанні трьох боргових розписок відповідачкою на ім`я ОСОБА_1 , однак вони не змогли підтвердили ні дати написання, ні сум грошових коштів, які отримувала відповідачка безпосередньо у позивача.

З фотокопії незавіреної належним чином розписки датованої нібито 26.02. 2019 року на суму 15 971, 00 грн. містить ознаки виправлення у написанні дати її складення і відсутні передбачені законом відомості щодо такого виправлення, а оригіналу цієї розписки позивачем суду надано не було, а з відкритої інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 уже звертався із аналогічним позовом про стягнення боргу з ОСОБА_2 на підставі її письмових розписок і рішенням Фастівського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року у справі № 381/388/20 позов було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 березня 2019 року в розмірі 7 254 грн. 00 коп., а у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. (а.с.8).

Як вбачається зі змісту вищевказаного рішення, позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 27 березня 2019 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7 254, 00 грн., яка вона зобов`язалася повернути до 15 травня 2019 року, крім того 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 також надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 971, 00 грн., яка в свою чергу зобов`язалася повернути їх до 22.09.2019 року, однак взятих коштів не повернула.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 15 971, 00 грн. за розпискою від 26 вересня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що ця розписка не є належним і допустимим доказом факту укладення договору позики та передачі коштів ОСОБА_2 , оскільки строк її виконання був зазначений до 22 вересня 2019 року, а розписка сама розписка складена 26 вересня 2019 року, тобто після закінчення терміну її виконання, через що суд встановив відсутність правових підстав для стягнення цих коштів.

З вищевикладеного вбачається, що позивач при зверненні до суду із даним позовом та із позовом у справі № 381/388/20 посилався на наявність чотирьох розписок, при цьому дві з них на одну і ту ж суму грошових коштів - 15 971, 00 грн. і, у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу у розмірі 15 971, 00 грн. за розпискою від 26 вересня 2019 року ОСОБА_1 вже було відмовлено судом, а з фотокопії розписки, датованої нібито 26.02. 2019 року на таку ж суму 15 971, 00 грн. на яку він посилається у даній справі містяться ознаки виправлення у написанні дати її складення і відсутні передбачені законом відомості щодо посвідчення такого виправлення.

Вимогами ст. 1047 ч. 2 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013р. №6-63 цс13 ).

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Крім того, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд неповною мірою дослідив надані сторонами докази, не врахував, що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 4 856, 00 грн. на підставі розписки від 10 серпня 2018 року, яких у строк, визначений розпискою не повернула, і ця розписка підтверджує факт отримання відповідачкою коштів у позику, а тому наявні передбачені законом підстави щодо задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 10 серпня 2018 року у розмірі 4 856, 00 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що зібрані у справі докази, покази сторін та свідків, а також встановленні судовим рішенням обставини у справі № 381/388/20 не дають підстав для висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики у вигляді розписки від 26.02. 2019 року на суму 15 971, 00 грн., позаяк на підтвердження цих позовних вимог позивачем надана незавірена фотокопія розписки, яка містить ознаки виправлень у написанні дати її складення, при цьому рішенням Фастівського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року у справі № 381/388/20 у задоволенні позовних вимог про стягнення 15 971, 00 грн. за розпискою від 26.09.2019 року вже було відмовлено, і у цій розписці також зазначена така сума грошових коштів - 15 971, 00 грн. та одинаковий строк її виконання - до 22 вересня 2019 року, при цьому як сторонами по справі так і свідками підтверджується написання відповідачкою всього трьох розписок, що в совокупності дає суду підстави вважати цю фотокопію розписки неналежним доказом, а тому підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача боргу за цією розпискою відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду від 28 вересня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 10 серпня 2018 року у розмірі 4 856 (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят шість) грн. 60 коп. та 483 (чотириста вісімдесят три) грн. 36 коп. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: