ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» лютого 2021 року

м. Харків

справа № 623/3767/20

провадження № 22ц/818/1746/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Департамент патрульної поліції України, Державна казначейська служба України,

третя особа - Управління патрульної поліції в Харківській області

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 грудня 2020 року у складі судді Герцова О.М.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України, третя особа: Управління патрульної поліції в Харківській області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади та просив стягнути з Департаменту патрульної поліції України на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

У листопаді 2020 року Департамент патрульної поліції України подав до суду першої інстанції заяву про порушення територіальної юрисдикції, яка мотивована тим, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки Департамент патрульної поліції України не є органом досудового розслідування. Отже, позовна заява мала бути подана за правилами загальної підсудності за місцем знаходження відповідача, що зареєстровано у м. Києві. Просив передати справу на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 грудня 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 надіслано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

На вказану ухвалу суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати, а справу повернути для подальшого розгляду до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, порушив норми процесуального права, не врахував, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, тому він звернувся до суду за своїм місцем проживання.

25 січня 2021 року від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити її без задоволення. Вказав, що Департамент патрульної поліції не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи досудове розслідування, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо направлення справи для розгляду до суду за місцем знаходження відповідача.

03 лютого 2021 року до суду апеляційної інстанції від Департаменту патрульної поліції надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що в даних правовідносинах не застосовується правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року, оскільки відповідачем в цій справі було Управління патрульної поліції в Харківській області. Неможливо прирівняти працівників Департаменту патрульної поліції до посадових осіб, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що справа не підсудна Ізюмському міськрайонному суду Харківської області, оскільки місцезнаходження відповідача зареєстровано у м. Києві, тому має бути передана за підсудністю до суду за місцезнаходженням відповідача.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України, третя особа: Управління патрульної поліції в Харківській області про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, та просив стягнути з Департаменту патрульної поліції України на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Ухвалою судді Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 листопада 2020 року відкрито провадження у справі.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що 31 травня 2020 року співробітниками Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції складено щодо нього протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР № 281102.

Як вбачається з вказаного протоколу 31 травня 2020 року о 09-45 годин ОСОБА_1 у м. Харків по вулиці Чугуївській, біля будинку № 27 керував автомобілем «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номер НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився.

Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року по справі за № 646/3412/20 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 КУпАП України за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 вважав, що вказаними діями йому завдано моральну шкоду, відшкодування якої проводиться за вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Частиною 4 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» згідно з положеннями цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи(посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що: «статтями 2, 4 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше)».

Враховуючи наведене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справа має бути направлена для розгляду за підсудністю за місцезнаходженням відповідача, та у ОСОБА_1 відсутнє процесуальне право щодо звернення до суду з цим позовом в порядку частини 4 статті 28 ЦПК України за його зареєстрованим місцем проживання, оскільки вказаним Законом передбачено право на відшкодування шкоди у зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення.

У даному випадку постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року по справі за № 646/3412/20 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , та він звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями саме з цих підстав.

З копії паспорта позивача вбачається, що його зареєстровано у встановленому порядку місцем проживання є АДРЕСА_1 (а. с. 3).

Отже, справа підсудна Ізюмському міськрайонному суду Харківської області.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо передачі справи за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва, вказавши на необгрунтованість позовних вимог, вирішивши спір без ухвалення судового рішення.

Посилання Департаменту патрульної поліції щодо того, що він не належить до органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність чи досудове розслідування, тому справа повинна розглядатись не за місцем проживання позивача, в порядку частини 4 статті 28 ЦПК України, а відповідно до частини 2 статті 27 ЦПК України, за місцем знаходження відповідача, що відноситься до територіальної підсудності Солом`янського районного суду м. Києва, судова колегія відхиляє. У частині 4 статті 28 ЦПК України передбачена окрема процесуальна норма, яка визначає підсудність таких справ за вибором позивача, а саме можливість пред`явлення позову за його зареєстрованим місцем проживання чи перебування, і ця можливість не залежить від суб`єктного складу учасників справи.

Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, та справа по суті спору не розглядається, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 грудня 2020 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18 лютого 2021 року.