Справа №569/6426/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника позивача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частки квартири набутої у шлюбі та позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільній частковій власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11 жовтня 1996 року між ним та відповідачем укладено шлюб. 21 квітня 2015 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/5080/15 шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі, а саме 23 жовтня 1998 року ними було придбано за спільні кошти двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано на відповідача, оскільки колишнім подружжям було прийнято саме таке рішення з огляду на кредитні зобов`язання. Станом на час подачі позову існує спільне майно подружжя, яке нерозділене між сторонами, в той час як відповідач в повній мірі використовує його у власних інтересах. Він бажає отримати право власності на половину вказаної квартири.

18 червня 2020 року відповідач ОСОБА_2 заявила зустрічний позов до ОСОБА_5 , в якому просила відмовити ОСОБА_5 в задоволенні його позову за безпідставністю і визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , набутої у шлюбі.

Зустрічний позов відповідач мотивувала тим, що 11 жовтня 1996 року між нею та позивачем укладено шлюб, під час перебування у якому у них народилася дочка ОСОБА_7 , 1999 року народження. Крім того, від першого шлюбу у неї є дочка ОСОБА_8 , 1991 року народження, прізвище якої було ОСОБА_9 , а після укладення шлюбу з відповідачем прізвище дочки змінено на ОСОБА_10 .

До укладення шлюбу з відповідачем нею з дочкою ОСОБА_8 в процесі приватизації була набута у спільну сумісну власність квартира АДРЕСА_3 . 28 жовтня 1998 року відповідно до договору купівлі-продажу дана квартира була відчужена за ціною 6 654 грн. 00 коп.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1998 року нею з позивачем була набута квартира АДРЕСА_2 , за ціною 15 085 грн. 00 коп. Титульним власником об`єкта нерухомості записано її.

Різниця між датами купівлі квартири по АДРЕСА_4 та продажем квартири по АДРЕСА_5 пояснюється тим, що не маючи повної суми коштів у день укладення договору купівлі, вони сплатили продавцю 4 825 грн. 00 коп. спільних коштів, набутих ними у шлюбі, а 10 260 грн. 00 коп. сплатили 28 жовтня 1998 року, з яких 6 654 грн. 00 коп. коштів отриманих від продажу належної їй з дочкою квартири, та 3 606 грн. 00 коп. спільних коштів з ОСОБА_5 . Тобто, спірна квартира набута за кошти, з яких: 6 654 грн. 00 коп. належні їй; 8 431 грн. 00 коп. - спільні кошти, відтак її грошовий вклад в спірну квартиру становить 10 869 грн. 50 коп., а грошовий вклад ОСОБА_5 - 4 215 грн. 50 коп. У процентному співвідношенні відповідно 72 % до 28 %. Враховуючи джерело походження коштів, їх розмір у грошовому та процентному співвідношенні при придбані спірної квартири її частка становить 2/3, а частка позивача - 1/3.

Крім того вказує, що окрім майна, з приводу якого позивачем заявлено цивільний позов, ними також під час шлюбу було набуто ряд іншого нерухомого майна, яке мало бути поділене між ними за спільною домовленістю, однак вказаної домовленості позивач не дотримався, свої зобов`язання не виконав.

21 липня 2020 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_11 подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, в якій просив застосувати до позову ОСОБА_5 позовну давність та у зв`язку з цим у задоволенні позову відмовити. Вказану заяву мотивував тим, що шлюб між сторонами розірвано 21 квітня 2015 року, а відтак позивач пропустив строк звернення до суду із вказаним позовом.

01 вересня 2020 року представник позивача ОСОБА_1 подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив у задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки розрахунок за спірну квартиру в сумі 4 825 грн. 00 коп. був здійснений за спільні кошти подружжя, а в свою чергу розрахунок за квартиру в сумі 10 260 грн. 00 коп. проводив ОСОБА_5 24 листопада 1998 року також за спільні кошти подружжя, що підтверджується закінченням реєстрації договору купівлі-продажу в Рівненському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за №51-249-10804, інвентарна справа №8735. При цьому, 28 жовтня 1998 року відповідач та її дочка ОСОБА_12 продали двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , згідно договору купівлі-продажу. Відповідно до п.5 вказаного договору продаж квартири вчинено за 6 654 грн. 00 коп., 1/2 частина з яких була використана на особисті потреби ОСОБА_2 , але однозначно на оплату новопридбаної квартири вони використані не були, а інша частина була відкладена до заощаджень, як власність дочки ОСОБА_12 . Тому відповідач вводить суд в оману стверджуючи, що вклала особисті кошти в розмірі 6 654 грн. 00 коп. в купівлю спірної квартири, оскільки половина цих коштів належали ОСОБА_12 , і відповідач не надала жодних доказів, які б підтвердили, що саме ці кошти були передані продавцю 24 листопада 1998 року, тобто майже через місяць. Також, він заперечує неправомірну поведінку позивача щодо поділу іншого нерухомого майна, набутого сторонами у шлюбі.

22 вересня 2020 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , в якому просила визнати за нею право власності на 22/100 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Позовну заяву мотивувала тим, що 11 жовтня 1996 року між її матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб. До укладення цього шлюбу їй належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_7 , яка була набута у власність нею та ОСОБА_2 в порядку приватизації. 28 жовтня 1998 року відповідно до договору купівлі-продажу дана квартира була відчужена за ціною 6 654 грн. 00 коп. ОСОБА_2 , яка діяла у власних інтересах та в її інтересах інтересах своєї неповнолітньої дочки. Перед цим, 23 жовтня 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 придбано квартиру АДРЕСА_2 за ціною 15 085 грн. 00 коп., про що було укладено договір купівлі-продажу. Титульним власником об`єкта нерухомості записано ОСОБА_2 .

Від ОСОБА_2 їй стало відомо про справу № 569/6426/20, і оскільки квартира, що є предметом спору у вказаній справі, придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за кошти отримані від реалізації належного їй майна, а саме 1/2 частки квартири по АДРЕСА_8 , у неї на тепер виникає право власності на частку у спільному майні ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в частині суми вкладень отриманих від реалізації попередньої квартири, а саме 3 327 грн. 00 коп., в частці 22/100. За таких умов спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 порушує її право власності на частку в спільному майні.

27 жовтня 2020 року представником ОСОБА_5 ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_6 , в якому він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_7 , були використані не на оплату спірної квартири, а на особисті потреби ОСОБА_2 і на відкладення заощаджень, як власність малолітньої дочки ОСОБА_13 . Також звертає увагу, що ОСОБА_6 народилася 1991 року, тобто на дату укладення договору купівлі-продажу спірної квартири їй було 7 років. Таким чином, на момент укладення договору купівлі-продажу семирічна дитини не знала і через 22 роки не може знати як були використані кошти її матір`ю від продажу приватизованої квартири. Також, квартира АДРЕСА_7 належала ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, без визначення часток, і враховуючи, що між ними договору про визначення або виділення часток у вказаній квартирі не укладалося, тому твердження про належність ОСОБА_6 1/2 вказаної квартири, а отже і коштів, за наслідками її реалізації в сумі 3 327 грн. 00 коп., є безпідставними. Позивач не надала жодних доказів, які б підтвердили, що саме належні їй кошти та в якому розмірі від реалізації приватизованої квартири були використані на придбання спірної квартири. Також, ОСОБА_6 досягла повноліття у 2009 році, а тому строк позовної давності сплив у 2013 році, оскільки вже тоді вона усвідомлювала, що спірна квартири набувалася у шлюбі, а тому належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Позов є штучним, завідомо безпідставним.

03 листопада 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги ОСОБА_6 визнала та не заперечила проти їх задоволення, оскільки обставини на які покликається ОСОБА_6 дійсно мали місце і це підтверджується належними і допустимими доказами. Частина коштів на придбання спірної квартири, а саме у сумі 3 327 грн. 00 коп., дійсно належали ОСОБА_6 і були нею отримані за наслідками реалізації належної ОСОБА_6 та їй, ОСОБА_2 , приватизованої квартири.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов ОСОБА_5 підтримав з мотивів у ньому наведених, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та позову ОСОБА_6 просив відмовити з підстав наведених у відзивах на вказані позови. Також вказані, що кошти на придбання спірної квартири, зокрема кошти, які були сплачені після укладення договору купівлі-продажу були зароблені ОСОБА_5 . Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_11 про застосування наслідків спливу строків позовної давності відносно позову ОСОБА_5 пояснив, що вказаний строк слід обчислювати не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту коли про порушення свого права на належну йому частину спірної квартири дізнався ОСОБА_5 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили задовольнити позов ОСОБА_2 з урахуванням визнання ОСОБА_2 позову ОСОБА_6 , з мотивів наведених у позові та відзиві на позов ОСОБА_6 . Окрім того пояснили, що позивач ОСОБА_5 був безробітним і кошти на придбання спірної квартири він заробити не міг, натомість ОСОБА_2 як на час придбання спірної квартири, так і по даний час офіційно працевлаштована.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_4 просив позов ОСОБА_6 задовольнити з підстав у ньому наведених. Щодо заяви про застосування відносно позову ОСОБА_6 позовної давності пояснив, що ніхто її право на частку в спірній квартирі не оспорював, і за сімейними правилами вона розуміла, що у спірній квартирі їй належить певна частка.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 серпня 2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частки квартири, набутої у шлюбі прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та задоволено клопотання ОСОБА_2 про призначення експертизи, призначено судову оціночно-будівельну експертизу для визначення ринкової вартості спірної квартири.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі №569/15342/20 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільній частковій власності, справу №569/15342/20 об`єднано в одне провадження зі справою №569/6426/20, присвоєно справі №569/6426/20.

16 грудня 20202 року ОСОБА_2 подала заяву про зміну предмета позову, в прийнятті якої судом відмовлено через пропуск нею строку, передбаченого ст. 49 ЦПК України.

Заслухавши відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, з 11 жовтня 1996 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 07 травня 2015 року.

Під час перебування у шлюбі 23 жовтня 1998 року ОСОБА_2 укладено договір з ОСОБА_14 про купівлю нею квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором від 23 жовтня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Сенчуком О.А., зареєстрованим в реєстрі за №3-2384 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №205069682 від 23 березня 2020 року.

Як слідує з пунктів 1,4 договору від 23 жовтня 1998 року ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_2 купила належну ОСОБА_14 на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 15 085 грн. 00 коп., з яких 4 825 грн. 00 коп. ОСОБА_14 отримав від ОСОБА_2 повністю до підписання договору, а 10 260 грн. 00 коп. ОСОБА_2 повинна сплатити ОСОБА_14 повністю не пізніше 23 листопада 1998 року.

Як зазначено на звороті вказаного договору домоволодіння АДРЕСА_9 зареєстровано по праву приватної власності за ОСОБА_2 на підставі вищевказаного договору та записано РМБТІ в реєстровій книзі під №51-249-10804, інвентарна справа №8735, 24 листопада 1998 року.

Окрім того, як слідує з свідоцтва про право власності на житло від 23 вересня 1998 року ОСОБА_2 на ОСОБА_12 на праві спільної сумісної власності належала квартира по АДРЕСА_8 , квартира була приватизованого згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

28 жовтня 1998 року вказана квартира АДРЕСА_7 була продана ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_12 , ОСОБА_15 за 6 654 грн. 00 коп., що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 жовтня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського та районного нотаріального округу Кострикіним В.І., зареєстрованим в реєстрі за №10702.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відтак, конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вирішуючи спір, суд враховує, що спірна квартира АДРЕСА_2 , була придбана ОСОБА_2 23 жовтня 1998 року, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 . Продаж квартири здійснено за 15 085 грн. 00 коп., з яких 4 825 грн. 00 коп. були сплачені до підписання договору, а 10 260 грн. 00 коп. ОСОБА_2 повинна була сплатити продавцю не пізніше 23 листопада 1998 року, що свідчить про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не мало необхідної суми для купівлі нерухомості, в зв`язку з чим умовами договору і передбачено обов`язок покупця сплатити іншу частину коштів, а саме 10 260 грн. 00 коп., не пізніше 23 листопада 1998 року.

При цьому, через п`ять днів після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 28 жовтня 1998 року ОСОБА_2 , діючи від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_13 , відчужує належну їй та дочці на праві спільної сумісної власності, попередньо приватизовану ними, квартиру АДРЕСА_7 за 6 654 грн. 00 коп. Суд зауважує, що квартира АДРЕСА_7 була приватизованого згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_13 та ОСОБА_2 23 вересня 1998 року, під час перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_5 , однак вказане приватизоване майно належало виключно ОСОБА_13 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки набуте за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь в приватизації.

Спростовуючи поширення на 1/3 частину спірної квартиру правового режиму спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 вказує, що кошти, отримані 28 жовтня 1998 року від продажу квартири АДРЕСА_7 в сумі 6 654 грн. 00 коп., були внесені нею для оплати іншої частини боргу по договору купівлі-продажу спірної квартири, який вони з ОСОБА_5 мали погасити до 23 листопада 1998 року.

Суд приймає це спростування ОСОБА_2 презумпції спільності права власності подружжя на частину спірного майна, так як воно підтверджене належними, допустимими, достатніми, достовірними доказами та об`єктивно підтверджує доводи ОСОБА_2 про придбання частини спірного нерухомого майна саме за рахунок її власних коштів з огляду на часові проміжки укладення двох договорів купівлі-продажу квартир, умови договору купівлі-продажу спірної квартири про передачу частини коштів через місяць після його укладення і продажу ОСОБА_2 саме в цей проміжок часу приватизованої квартири.

За таких обставин, враховуючи джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру, що є предметом спору, навіть за умови придбання її під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в шлюбі, розмір цих коштів у грошовому та процентному співвідношенні, суд доходить висновку, що 2/3 частки спірної квартири є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , як такі, що набуті в період шлюбу з визначенням за кожним з них по 1/3 частці спірної квартири. При цьому інша 1/3 частка спірної квартири АДРЕСА_2 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , так як придбана за внесені нею особисті кошти.

Суд відхиляє доводи ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_1 про належність вказаної частини квартири до спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідач ОСОБА_2 належним чином спростувала презумпцію спільності права власності подружжя, натомість позивач жодних доказів на підтвердження своїх доводів не надав, що також є його обов`язком згідно статей 13, 81 ЦПК України. Відсутність доказів, які б свідчили про наявність у подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 спільних грошових заощаджень у розмірі достатньому для придбання всього спірного нерухомого майна чи участі позивача особистими коштами у його придбанні, свідчить про недоведеність позивачем позовних вимог про те, що спірне нерухоме майно придбано виключно за спільні сумісні кошти подружжя.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_5 частково, а зустрічного позову ОСОБА_2 повністю.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_11 про застосування наслідків спливу строків позовної давності до позову ОСОБА_5 суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Відтак доводи представника відповідача ОСОБА_11 про те, що вказаний строк слід обраховувати саме з моменту розірвання шлюбу між сторонами не заслуговує на увагу, враховуючи, що жодних доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно за період з моменту розірвання шлюбу між сторонами до подачі вказаного позову ОСОБА_5 до суду подано не було.

Щодо позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільній частковій власності суд зазначає наступне.

ОСОБА_6 звертаючись з позовом до суду просить визнати за нею право власності на 22/100 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , оскільки ця частка спірної квартири придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за кошти отримані від реалізації належного їй майна, а саме 1/2 частки квартири по АДРЕСА_8 , і відтак у неї виникає право власності на частку у спільному майні ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , в частині суми вкладень отриманих від реалізації попередньої квартир.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Позивач ОСОБА_6 , пред`являючи позовну вимогу про визнання права власності на майно, не захищає право власності, яке в неї вже виникло з відповідної підстави, а просить визнати за собою право власності, яке вона бажає набути.

Натомість відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Отже, позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на 22/100 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_2 з визначених нею підстав, задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_6 на момент звернення до суду права власності на спірне майно не набула.

Щодо заяви представника ОСОБА_5 ОСОБА_1 про пропуск ОСОБА_6 позовної давності суд враховує положення ст.257 ЦК України, згідно якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України).

Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, згідно із роз`ясненнями, які містяться в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин, в задоволенні позову ОСОБА_6 слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог по суті.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне.

Згідно частин 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як слідує з висновку експерта від 18 листопада 2020 року №3.7-32/30 за результатами оціночно-будівельної експертизи, яка проведена з оглядом об`єкта дослідження квартири АДРЕСА_2 , ринкова вартість вказаної квартири становить 701 732 грн. 00 коп.

Відтак, враховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_5 з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_5 слід стягнути судовий збір в розмірі 2 339 грн. 11 коп., а враховуючи повне задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 з ОСОБА_5 на її користь слід стягнути судовий збір в розмірі 4 678 грн. 21 коп.

Окрім того, суд роз`яснює позивачу ОСОБА_5 , що згідно п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відтак, він має право звернутися до суду з клопотанням про повернення надміру сплаченого судового збору в сумі 1 126 грн. 88 коп., оскільки ним внесено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та пов`язані з проведенням експертизи суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надання правничої допомоги позивачу ОСОБА_5 в розмірі 5 000 грн. 00 коп. не підтверджені належними доказами, а саме позивачем не додано договір про надання правничої допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої допомоги та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оскільки зазначені витрати не підтверджено належними доказами вони до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_5 не підлягають.

Разом з тим, витрати за надання правничої допомоги ОСОБА_2 в розмірі 7 000 грн. 00 коп. підтверджені належними доказами в частині понесених витрат на суму 6 000 грн. 00 коп., а саме квитанцією до прибуткового касового ордера №19-Ф від 16 червня 2020 року, з якої вбачається, що вони здійснені саме ОСОБА_2 . Також відповідачем ОСОБА_2 надано договір про надання правової допомоги №35 від 16 червня 2020 року, акт наданих робіт згідно Договору про надання правових послуг №1 від 16 червня 2020 року, у якому здійснено детальний опис робіт, виконаних для надання правничої допомоги, а саме консультація - 1 000 грн. 00 коп., складання процесуальних документів для звернення до суду - 4 000 грн. 00 коп., представництво інтересів в суді - 1 000 грн. 00 коп., тобто на загальну суму 6 000 грн. 00 коп., які підлягають стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 . Щодо іншої частини витрат на правничу допомогу в розмірі 1 000 грн. 00 коп. в їх стягненні слід відмовити, оскільки як слідує з акта наданих робіт згідно Договору про надання правових послуг №1 від 16 червня 2020 року ОСОБА_2 надані послуги на суму 6 000 грн. 00 коп.

Окрім того, ОСОБА_2 понесені витрати пов`язані з проведенням експертизи на загальну суму 5 230 грн. 40 коп., які підлягають стягнення з ОСОБА_5 на її користь.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, враховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_5 , повне задоволення позову ОСОБА_2 суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 різницю судових витрат, які понесла ОСОБА_2 в загальному розмірі 13 569 грн. 40 коп. (4 678 грн. 21 коп. + 6 000 грн. 00 коп. + 5 230 грн. 40 коп. 2 339 грн. 11 коп.).

Розподілу судових витрат понесених ОСОБА_6 суд не здійснює, оскільки їй у задоволенні позову відмовлено.

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 2/3 частки квартири набутої у шлюбі задовольнити.

Визнати 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , як такі, що набуті в період шлюбу.

Здійснити поділ 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 шляхом визнання за кожним з них права власності по 1/3 ідеальній частці квартири з припиненням права спільної сумісної власності на цю частку квартири.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спільній частковій власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 13 569 (тринадцять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Позивач ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 19 лютого 2021 року.

Суддя О.О. Першко