Справа № 2-2111/11
Провадження № 6/219/57/2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2021 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Медінцевої Н.М.

за участю секретаря Петрейко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу у м. Бахмут за поданням начальника Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про примусове проникнення до квартири боржника ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

Начальник Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для подальшого проведення виконавчих дій та виконання рішення суду. Мотивуючи його тим, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження ВП № 49672497 з примусового виконання виконавчого листа № 2/503/134/2012 виданого 30 жовтня 2013 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу на загальну суму 148198,86 грн. В перебігу примусового виконання державним виконавцем вчинено дії щодо складення постанови про опис та арешт майна боржника, якою описане майно боржника, а саме: двокімнатна квартира на другому поверсі чотирьох поверхового будинку, загальною площею 55,4 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м, та розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Проведеними виконавчими діями, державним виконавцем встановлено, що будь-якого іншого майна належного боржникові на праві власності не виявлено, боржник був знятий з обліку як одержувач пенсії та виїхав за межі України більше ніж п`ять років тому. Наступними діями державного виконавця мають бути залучення експерта-спеціаліста для визначення вартості описаного та арештованого майна та складання звіту про оцінку майна для подальшої його реалізації.

За правилами статті 439 ЦПК України без учасників та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що подання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

На примусовому виконанні у Бахмутському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) знаходиться виконавчий лист № 2-2111/11 виданий 30 жовтня 2013 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області.

26 березня 2010 року старшим державним виконавцем відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, який виданий Військовим міським судом Донецького гарнізону. Проте яким чином це стосується цієї справи не зрозуміло, оскільки іншої постанови про відкриття виконавчого провадження по справі до подання не додано.

Також мається копія заяви боржника, яка датована 18 червня 2013 року, з якої чітко вбачається той факт, що він повідомляє, що копію постанови про відкриття виконавчого провадження він не отримував, яка була проігнорована державним виконавцем та боржнику не було вручено та надано вищевказану копію, що є порушенням його прав, оскільки доказів протилежному державним виконавцем суду не надано.

Також до подання додано копію акту про те, що було виконано 16 листопада 2016 року проникнення до житла, а саме до квартири АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить боржнику ОСОБА_1 , проте яким чином та на яких законних підставах це було зроблено, без участі власника, в цьому акті не зазначено, тому цей документ не є належним та допустимим доказом у розумінні діючого законодавства України.

Окрім того, у поданні містяться посилання на те, що органом державної виконавчої служби вжито ряд заходів, спрямованих на примусове виконання рішення, однак вказані заходи не забезпечили виконання боржником рішення.

По відношення до вказаних фактичних обставин справи суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року,статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року,стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Статтею 30 Конституції України передбачено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Частинами 1, 2 статті 311 Цивільного кодексу України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Системний аналіз наведених вище норм міжнародного та національного законодавства свідчить про те, що проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Частиною першою статті 439 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

З наведеного випливає, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Разом з тим, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб (пункти 12, 13 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування необхідності надання дозволу на примусовий проникнення до квартири, державним виконавцем було зазначено, що наступними діями державного виконавця мають бути залучення експерта-спеціаліста для визначення вартості описаного та арештованого майна та складання звіту про оцінку майна для подальшої його реалізації.

Проте до подання державним виконавцем не долучено доказу, який би підтверджував, що боржник є власником квартири саме на цей час, а не станом на 2014 рік, а також, що в ній знаходиться майно боржника, оскільки наданий акт не є належним та допустимим доказом.

Таким чином, начальником служби не наведено належного обґрунтування необхідності проведення виконавчих дій із проникненням до житлового приміщення.

Крім цього, на обґрунтування обставин на яких посилається державний виконавець у поданні, ним не долучено до матеріалів подання підтвердження того, що боржник за виконавчим провадженням отримав поштовим відправленням та державним виконавцем направлена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Керуючись ст. 258, 261, 439 ЦПК України, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання начальника Бахмутського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про примусове проникнення до квартири боржника ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н. М. Медінцева