Провадження № 22-ц/4808/1261/21
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Горейко М.Д., Томин О.О.

секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 10 червня 2021 року, в складі судді Шамотайло О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомна Олександра Дмитрівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, визнання договору дарування недійсним та поділ спільного сумісного майна,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у якому просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_2 , однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу починаючи з 01 серпня 2006 року по 22 грудня 2015 року, визнати нежитлові приміщення творчої майстерні та торгове приміщення спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати недійсним Договір дарування укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме: нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 ; торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка зазначила, що 23 липня 1988 року, між нею та відповідачем ОСОБА_2 було вперше укладено шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 . У 1994 році вони переїхали на заробітки до Республіки Польща, в 1996 році ОСОБА_2 повернувся в Україну, а вона залишилась у Польщі. 19 листопада 1997 року перший шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 було офіційно розірвано.

13 листопада 1999 року між нею та громадянином Польщі, ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) було зареєстровано шлюб, який рішенням суду від 05 травня 2005 року розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у неї народилась дочка ОСОБА_7 , яка є біологічною дочкою відповідача ОСОБА_2 . За зверненням відповідача ОСОБА_2 , дані про дочку ОСОБА_8 , були змінені, і батьком дитини згідно рішення Районного суду у Старгарді - Щецинському від 26.01.2005 року, замість ОСОБА_9 був зазначений ОСОБА_10 . До липня 2006 року, вона разом із сином та дочкою проживали в м. Старгарі Республіці Польща, після чого повернулась в Україну, для спільного проживання з батьком дітей відповідачем ОСОБА_2 .

З 01 серпня 2006 року, вони з відповідачем та дітьми, почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в будинку який належав сестрі відповідача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . З серпня 2006 року, вони вели спільне домашнє господарство та спільно займались бізнесом. З 17.12.2003 року ОСОБА_10 зареєстрований як фізична особа підприємець.

Вона, окрім догляду за дітьми, працювала в їхньому магазині, виконувала різну роботу, працювала продавцем, кухарем, комірником. Деякий час була офіційно працевлаштована у чоловіка, як у фізичної особи підприємця, на посаді комірника. З 02.04.2014 року по 29.09.2015 року була зареєстрована як фізична особа - підприємець, та спільно з відповідачем здійснювала підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 (магазин « ІНФОРМАЦІЯ_3 »).

17 червня 2010 року згідно договору купівлі - продажу ними придбано нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 , титульним власником даного майна зазначений відповідач ОСОБА_2 , хоча даний об`єкт є їхнім спільним надбанням.

15 березня 2012 року ними спільно з відповідачем придбано домоволодіння за адресою АДРЕСА_4 , який оформлено на них по 1/2 частки, вони разом з дітьми переїхали в даний будинок, де продовжили спільно проживати однією сім`єю та вести спільне домашнє господарство.

Позивачка разом з відповідачем спільно придбали в забудовника БФ «Екстім» вбудоване торгове приміщення, за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 69,3 кв.м, на яке 14 січня 2014 року було видано свідоцтво про право власності, титульним власником даного майна, зазначений відповідач ОСОБА_2 , однак вказане приміщення є їхнім спільним надбанням.

22 грудня 2015 року, між нею та ОСОБА_2 вдруге укладено шлюб, який було офіційно зареєстровано в Республіці Польща та станом на час звернення з позовом до суду не розірвано.

Однак, у 2018 році їхні стосунки розлагодились, у зв`язку з подружньою зрадою відповідача. У січні 2019 року, вона разом з дочкою ОСОБА_7 переїхали проживати в орендовану квартиру, а відповідач залишився проживати в будинку.

Відповідач у добровільному порядку відмовився здійснити поділ спільно придбаного майна, позивач не має доступу до їхніх спільних об`єктів де здійснюється підприємницька діяльність та не отримує жодних доходів від використання даних комерційних приміщень.

З Державного реєстру речових прав їй стало відомо, що 18 липня 2019 року, відповідач без її згоди уклав Договір дарування, згідно якого подарував торгове приміщення, за адресою АДРЕСА_2 , своїй рідній сестрі ОСОБА_3 . Позивачка вважає, що такий договір відповідач уклав з метою виключення об`єкту з їхнього спільного сумісного майна.

Позивачка, посилаючись на те, що факт її спільного проживання та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується поясненнями свідків, фотографіями, сімейними архівними відео та іншими доказами, просила задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 червня 2021 року позов задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу починаючи з 16 березня 2012 року по 22 грудня 2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.

Апелянт зазначила, за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме з серпня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 , ними з відповідачем придбали майнові права на нежитлове приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 , та торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , однак вважає, що суд необгрунтовано відмовив у задоволенні її позову про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю її та відповідача ОСОБА_2 та помилково встановив факт спільного проживання саме з 16.03.2012 року, тобто з наступного дня після придбання ними будинковолодіння АДРЕСА_4 .

Вказує, що судом не застосовано норму ч.1 ст.82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Так, відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві підтвердив, що з серпня 2006 року вони спільно проживали у будинку його сестри ОСОБА_3 .

Крім того, нею долучено до матеріалів справи відеодокази, що підтверджують факт спільного проживання в період з 2006 року по 2012 роки, а саме відпочинок на морі, проведення дитячих свят та днів народжень. Відповідач не заперечував дані факти.

На думку апелянтки, суд безпідставно зазначив дату початку шлюбних відносин без реєстрації шлюбу саме з 16 березня 2012 року, тобто наступний день після реєстрації договору купівлі-продажу будинку, оскільки такі відносини не могли виникнути раптово, а почались задовго до придбання власного житла.

Що стосується посилань суду на той факт, що нотаріусом при посвідченні договору купівлі-продажу зазначено, що сторони договору у шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах не перебувають, то на думку апелянтки, нотаріус з`ясовувала чи не перебуває хтось з них в іншому шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції також зазначив, що сторони спору проживають та зареєстровані за різними адресами. На думку апелянтки законодавство не пов`язує фактичні шлюбні відносини з фактом реєстрації місця проживання чоловіка та жінки за однією адресою. Зазначила, що після придбання будинку вони ще деякий час були зареєстровані за різними адресами, що не завадило визнати факт проживання днем придбання житлового будинку.

Крім того, на думку апелянтки, судом першої інстанції не враховано покази свідків, які підтвердили факт спільного проживання у зазначений період.

Суд не дав належної оцінки тому факту, що вона була працевлаштована як член сім`ї власника у магазині, яке придбане відповідачем за час спільного проживання. Даний факт визнав і відповідач, хоч і стверджував що вона працювала у своїх власних інтересах.

Таким чином вважає, що нею надано суду достатньо доказів на підтвердження факту спільного проживання без реєстрації шлюбу у період з 01 серпня 2006 року по 22 грудня 2015 року.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують. Просив рішення суду першої інстанції залишити в силі, апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянтка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, з наведених у ній мотивів, просила рішення суду скасувати.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_11 заперечили вимоги апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами по справі існували близькі відносини, однак не має достатніх підстав констатувати про встановлення факту проживання однією сім`єю з серпня 2006 року, натомість враховуючи зібрані докази по справі наявні підстави для часткового задоволення позову, зокрема в частині встановлення факту проживання сторін по справі однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу після 15.03.2012 року, тобто з 16.03.2012 року по 22.12.2015 року.

Однак з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до наданих сторонами пояснень та зібраних доказів у справі встановлено, між сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23 липня 1988 року було вперше укладено шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 . У 1994 році вони переїхали на заробітки до Республіки Польща, в 1996 році ОСОБА_2 повернувся в Україну, а ОСОБА_1 залишилась у Польщі. 19 листопада 1997 року шлюб між сторонами розірвано.

13 листопада 1999 року між ОСОБА_1 та громадянином Польщі, ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) зареєстровано шлюб, який рішенням суду від 05 травня 2005 року розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 народилась дочка ОСОБА_7 .

За зверненням відповідача ОСОБА_2 , дані про дочку ОСОБА_8 , були змінені, батьком дитини згідно рішення Районного суду у Старгарді - Щецинському від 26.01.2005 року, замість ОСОБА_9 був зазначений ОСОБА_10 .

Встановлено, що з серпня 2006 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом із дітьми сином ОСОБА_12 та дочкою ОСОБА_7 стали проживати у будинку належному сестрі відповідача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , де займали другий поверх будинку.

Згідно договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Українець В.В. 17 червня 2010 року, зареєстрованого за №716, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_13 нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 , продаж вчинено за 36725 грн. (ас. 67 т.1)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.06.2019 року встановлено, що 24.06.2010 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 придбані ним на підставі договору купівлі-продажу від17.06.2010 (а.с. 22).

07 лютого 2012 року між ТзОВ «Екстім ЛТД» в особі директора Тимківа Р.М. та ОСОБА_2 укладено договір № 07/02/12/н про пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 , об`єктом договору являється нежитлове приміщення орієнтовною площею 56,20 кв.м. В цей же день ОСОБА_2 здійснено оплату за вказаним договором у сумі 55 000 грн. (а.с. 68-70). Відповідно до умов зазначеного договору згідно акту приймання-передачі об`єкту незавершеного будівництва від 13.11.2013 року ТзОВ «Екстім ЛТД передало у власність ОСОБА_2 нежитлове торгове приміщення № 37 на першому поверсі загальною площею 69,3 кв.м. в будинку який знаходиться по АДРЕСА_5 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.06.2019 року встановлено, що 14.01.2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення торгові приміщення за адресою АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 26).

Встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15 березня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за 375, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали домоволодіння, що знаходиться за адресою будинок АДРЕСА_4 в рівних частках по Ѕ частці кожен. Продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчинено за ціною 479128 грн які покупці сплатили під час підписання договору ( т.1 а.с. 72-74).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.06.2019 року встановлено, що 16.03.2012 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано право власності із визначенням часток по 1/2 на домоволодіння придбані ними на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2012 (т.1 а.с.24-25).

22 грудня 2015 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вдруге укладено шлюб, який було офіційно зареєстровано в Республіці Польща та розірвано згідно пояснень сторін у 2021 року.

Згідно договору дарування від 18 липня 2019 року ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 торгове приміщення (вбудоване) АДРЕСА_6 . ( т.1 а.с. 111).

У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна також випливає, що 18.07.2019 на підставі договору дарування від 18.07.2019 було зареєстровано право власності на торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 (т.1 а.с.28).

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 разом з дітьми - сином ОСОБА_12 та дочкою ОСОБА_7 з серпня 2006 року стали проживати разом із ОСОБА_2 у будинку належному сестрі відповідача ОСОБА_3 в АДРЕСА_3 , де займали другий поверх будинку, мали окрему кухню. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_7 2004 року народження проживали в одній кімнаті. При цьому встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована в м. Рогатин, а ОСОБА_2 - в с. Крихівці.

ОСОБА_1 проживала у будинку ОСОБА_3 безкоштовно.

На підтвердження своїх вимог позивачкою надано відео та фото докази їхніх спільних поїздок з відповідачем та дітьми на відпочинок на море в період 2006-2012 року з проживанням у одному номері (т.1 а.с.103).

Вказані обставини не заперечуються відповідачем ОСОБА_2 .

Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 15 березня 2012 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали домоволодіння, що знаходиться за адресою будинок АДРЕСА_4 в рівних частках по Ѕ частці кожен. Продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчинено за ціною 479128 грн які покупці сплатили під час підписання договору.

Так, із долученої відповідачем ОСОБА_2 довідки АТ «Дельта Банк» вбачається, що між ним та банком 04 січня 2012 року було укладено договір депозитного вкладу, сума якого становила 752975,59 грн. Вказаний договір припинив свою дію з 15.03.2012 року у зв`язку з достроковим розірвання угоди, згідно заяви ОСОБА_2 , тобто в день укладення договору купівлі-продажу домоволодіння (а.с.77 т.1).

У відзиві на позов ОСОБА_2 посилався на те, що будинок ним придбано виключно за особисті кошти, саме для цього він розірвав із банком договір депозитного вкладу, а задля можливості спілкуватися з дочкою, він на вимогу позивачки погодився щоб вона виступала співпокупцем будинку.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заперечення відповідача про те, що домоволодіння придбано виключно за його кошти не підтвердженні належними доказами, натомість оформлення будинку по Ѕ частині за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 свідчить про те, що домоволодіння придбано за спільно накопичені сторонами кошти за час їх спільного проживання та в інтересах сім`ї, оскільки вони з 2006 року проживали в будинку сестри відповідача ОСОБА_3 та мали на меті придбання власного будинку. При цьому твердження відповідача про те, що оформлення Ѕ частини домоволодіння на ОСОБА_1 мало на меті можливість його спілкуватися з дочкою є необґрунтованим, так як суду не представлено будь-яких доказів що позивачка чинила ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні з дочкою.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона з грудня 2007 року по квітень 2008 року безперервно та періодично в період до 2010 року проживала разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (в сусідній кімнаті) у будинку ОСОБА_3 так як працювала в банку м. Івано-Франківськ. У цей період в якості допомоги неодноразово допомагала сторонам у проведенні ревізій у магазині, де вони працювали.

Свідок ОСОБА_15 (син сторін) пояснив що батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ще до 2006 року проживали як сім`я та мали у Польші нерухомість. У 2006 році батько забрав їх в Україну та з серпня 2006 року вони стали проживати у будинку сестри батька в с. Драгомирчани. Батьки жили як подружжя, працювали разом в магазині, святкували разом свята та дні народження, їздили на море.

Як ОСОБА_14 так і ОСОБА_15 підтвердили, що ОСОБА_1 проживаючи в Україні їздила в Польшу нечасто на кілька днів у тому числі з ОСОБА_2 по необхідності для вирішення певних питань.

Допитана у засіданні апеляційного суду в якості свідка ОСОБА_16 , яка працювала в магазині (у горілчаному відділі) по вул. Стефаника з 2004 року по 2018 рік пояснила що ОСОБА_2 здійснював підприємницьку діяльність, ОСОБА_1 йому в усьому допомагала, працювала в магазині, неодноразово заміняла продавців, вони часто разом приїжджали в магазин, забирали продукти, разом ходили на весілля та корпоративи у колективі працівників магазину. Виручку з магазину забирав ОСОБА_2 .

Фактичні обставини наведені у пояснення вищезазначених свідків відповідач не заперечив, однак вважає, що такі не можуть слугувати доказом того, що він разом із позивачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Судом встановлено також, що ОСОБА_1 також отримувала дохід у Польші, що підтверджується поданими нею довідками про розмір обороту у єдиній ставці податку на прибуток від фізичних осіб за 2000-2008, 2010 роки, виданих управлінням казначейства в Старгарді. (т.2 а.с. 85-100).

Позивачкою також представлено довідку АТ «Дельта Банк» про те, що між нею та банком на протязі 2010-2011 року були укладені договори банківського вкладу, 19.03.2012 року нею закрито рахунок на вклад у розмірі 58602,94 грн (т.2 а.с. 84).

ОСОБА_1 , згідно довідки Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 08.10.2021 року перебувала на обліку в ГУ ДПС в Івано-Франківській області як фізична особа-підприємець з 03.04.2014 року по 29.09.2015 рік, повторно з 10.03.2017 року та здійснювала діяльність на спрощеній системі оподаткування. Загальна сума доходу від провадження підприємницької діяльності згідно податкових декларацій платника єдиного податку за 2014 рік 28300 грн, 2015 рік 28530 грн. (т.2 а.с.101).

Встановлення факту проживання з особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливе лише у випадку доведення позивачем фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а також інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, такі висновки викладені у Постановах Верховного суду у справах № 588/350/15, 755/18012/16, 643/6799/17, 369/3338/17.

Колегія суддів враховуючи викладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного з наданих сторонами доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає встановленим факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, зокрема ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, виконання взаємних прав та обов`язків, існування між сторонами відносин, притаманних подружжю в період з серпня 2006 року по 22 грудня 2015 року.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Що стосується вимог про визнання майна спільним сумісним подружжя та його поділ, то з матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що згідно договору купівлі продажу від 17 червня 2010 року, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_13 нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 , 24.06.2010 року за ним зареєстровано право власності на нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 .

07 лютого 2012 року ОСОБА_2 уклав договір про пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку в с. Крихівці з ТзОВ «Екстім ЛТД» об`єктом якого є нежитлове приміщення орієнтовною площею 56,20 кв.м. і 14.01.2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлові приміщення торгові приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до вимог статті 65 СК України дружина чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним.

З огляду на встановлені обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для визнання нежитлових приміщень творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 22,60 кв.м. та торгового приміщення за адресою АДРЕСА_5 . приміщення 37 загальною площею 69,3 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки яких у даному майні є рівними.

Колегія суддів зауважує, що відповідач ОСОБА_2 в ході розгляду справи надавав суду суперечливі пояснення щодо придбання торгового приміщення 37 за адресою АДРЕСА_5 . Так, у відзиві на позов стверджував про те, що дане приміщення ним придбано за особисті кошти ще до того, як вони стали проживати із позивачкою спільно як сім`я, натомість у засіданні апеляційного суду стверджував, що дане приміщення було придбано за кошти його сестри ОСОБА_3 , у зв`язку з чим у подальшому в 2019 році він його подарував сестрі ОСОБА_3 . Разом з тим, такі обставини у відзиві на позов сама ОСОБА_3 не підтвердила.

Як встановлено, відповідач ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування торгового приміщення за адресою АДРЕСА_2 розпорядився сумісною власністю одноосібно без згоди позивачки, яка на той момент була співвласницею майнових прав на вказане приміщення.

Отже, договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Ѕ частини торгового приміщення за адресою АДРЕСА_2 слід визнати недійсним.

В порядку поділу майна, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним нежитлового приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 та за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину торгового приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

У зв`язку з наведеним підлягають до скасування рішення про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна : 30718951 від 24.06.2010 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 та реєстраційний номер майна : 30718951 від 18.07.2019 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, то відповідно до положень ст. 376 ЦПУК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи із розміру понесених позивачкою витрат по оплаті судового збору при подачі позову до суду та при поданні апеляційної скарги з ОСОБА_2 слід стягнути на її користь 12831, 80 грн та 15067,70 грн судового збору в дохід держави, сплата якого відстрочена судом до ухвалення рішення в справі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 10 червня 2021 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 серпня 2006 року по 22 грудня 2015 року.

Визнати нежитлові приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 22,60 кв.м. та торгове приміщення за адресою АДРЕСА_5 . приміщення 37 загальною площею 69,3 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати недійсним Договір дарування, посвідчений 18 липня 2019 року, приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною О.Д. за реєстровим № 1739, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , Ѕ частини торгового приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним нежитлового приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину торгового приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна : 30718951 від 24.06.2010 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення творчої майстерні за адресою АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер майна : 30718951 від 18.07.2019 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на торгове приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , жителя АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживаючої АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) 12831 дванадцять тисяч вісімсот тридцять одну) гривні 80 копійок сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , жителя АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) 15067 (п`ятнадцять тисяч шістдесят сім) гривень, 70 копійок судового збору в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: М.Д. Горейко

О.О. Томин