ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року

м. Харків

справа №643/5952/20

провадження № 22-ц/818/1601/21, № 22-ц/818/1605/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович, про визнання договору дарування недійсним

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року у складі судді Єрмак Н.В.,-

в с т а н о в и в :

16 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 20.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697, застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 у власність квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою : АДРЕСА_2 , здійснену на підставі договору дарування від 20.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , від 20.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Застосовано наслідки недійсності правочину та зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , здійснену на підставі договору дарування від 20.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн. по 420,40 грн.

Додатковим рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року доповнено судове рішення . Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 31000 грн.00коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, а саме що судом розглянуто справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Судом неправомірно відмовлено в задоволенні його клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження з викликом сторін.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом першої інстанції порушено принцип змагальності, що позбавили відповідача апелянта скористатися своїми процесуальними правами.

Також судом першої інстанції, в порушення процесуальних строків, рішення суду направлено на адресу відповідача ОСОБА_2 12.11.2020 року, а додаткове рішення на час звернення з апеляційною скаргою на адресу відповідача ОСОБА_2 не надходило, в матеріалах справи відсутні докази надіслання додаткового рішення. Також судом залучено до матеріалів справи відповідь позивача на відзив відповідача, ( а.с. 109) а також заява позивача про ухвалення додаткового рішення ( а.с. 128-162) без належних доказів направлення його на адресу відповідачів (а.с. 126-128)( а.с. 163).

Зазначає, що рішення суду ухвалено на припущеннях того, що ОСОБА_2 , відчужуючи квартиру був обізнаний, що відносно нього відкрито кримінальне провадження та пред`явлено матеріальний позов і таким чином міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання майбутнього вироку суду. Обґрунтовуючи зазначений висновок, суд першої інстанції не послався на будь-які докази. З тексту спірного договору дарування вбачається, що він не укладається під впливом тяжкої для дарувальника обставини, а також на час укладання цього договору ОСОБА_2 не було вручена підозру в кримінальному провадженні, він офіційно працює, має відповідний дохід завдяки якому має можливість виконувати вирок суду.

Вказує, що позивачем не доведено ознак фіктивності правничу відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, що договір укладено на вкрай невигідних умовах, а сам факт укладання договору дарування між близькими родичами не є підставою для визнання договору недійсним.

Щодо додаткового рішення відповідач ОСОБА_2 заперечує проти розміру витрат на професійну допомогу, вважає їх необґрунтованими та штучно збільшеними. Звертає увагу, що в додатках до заяви про ухвалення додаткового рішення відсутні оформлені в установленому порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвокату та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.10.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що судом правомірно було розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Вважає, що судом не було допущено порушення норм процесуального права, і в тому числі щодо залучення документів та направлення копій судових рішень.

Зазначає, що рішення суду про визнання договору дарування недійсним є законним, оскільки судом встановлено відсутність у відповідача реальних намірів на відчуження майна, що свідчить про фіктивність оспорюваного правочину.

Крім того, вказує, що позивачем було надано до суду доручення до договору про надання правничої допомоги в яких зазначено орієнтовний перелік послуг та погодженого сторонами фіксований розмір гонорару, а також звіти про надану правову та професійну правничу допомогу в яких викладено детальний опис виконаних представником позивача робіт та наданих послуг. Тому додаткове рішення ухвалене у відповідності до вимог матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачами не надано доказів того, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договорів дарування, не були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача ОСОБА_2 вироку суду про стягнення з нього грошових коштів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 19.01.2015 сталася ДТП, внаслідок якої ОСОБА_1 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

19.01.2015 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а 07.12.2017 дії останнього перекваліфіковані з ч.1 ст. 286 КК України на ч.2 ст. 286 КК України.

08.12.2017 ОСОБА_1 звернувся до Решетилівського районного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 з ціною позову 1470000,00 грн., в якому просив визнати його цивільним позивачем в рамках кримінального провадження та стягнути матеріальну шкоду в сумі 520 000 грн., а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 950 000 грн ( а.с. 21).

22 грудня 2017 року ОСОБА_2 в рамках кримінального провадження №0000019 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 с. 286 КК України ( а.с. 18).

Вироком Чутівського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, і призначити йому покарання чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на один рік. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_2 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі звільнено з випробуванням з іспитовим строком два роки. На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_2 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця свого проживання та роботи. На підставі Закону України «Про амністію у 2016 р.» ОСОБА_2 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та від відбуття додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 57 553 грн. 54 коп. в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 2 877 грн. 68 коп. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, а всього 60 431 грн. 22 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 982 грн. 08 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи ( а.с. 32- 34).

Постановою державного виконавця Московського відділу ДВС м. Харкова від 08.01.2020 року було відкрито відповідне виконавче провадження за виконавчим листом відповідно до вказаного вироку суду.

Як убачається зі звіту про здійснення відрахувань та виплати ТОВ «Артіль Промальп АГРО» , за період з 7 лютого 2020 по 31 березня 2020 року за постановою від 30.01.2020 виданою за виконавчим лисом № 546/125/18 від 20.12.2019 з доходів ОСОБА_2 утримана сума за лютий-березень 2020 року у розмірі 1020 грн. ( а.с. 82).

20 грудня 2017 року між ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_4 (Обдарована) укладено спірний договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 3697, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_2 , дар оцінено в 50000,00 грн. З договору убачається, що обдарований свідчить, що дарунок прийняв, одержавши ключі від квартири. Сторони договору свідчать, що договір спрямований на настання правових наслідків,, що обумовлені ним, їх вибір є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не носить ознак фіктивного або удаваного правочину ( а.с. 17).

Сторони не заперечують, що відповідачка ОСОБА_4 є рідною матір`ю відповідача ОСОБА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна : АДРЕСА_1 від 26.03.2020 право власності на зазначену квартиру 20.12.2017 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20.12.2017 ( а.с. 19-20).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) викладено правовий висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

З матеріалів справи убачається, що 08.12.2017 ОСОБА_1 звертаючись, у рамках кримінального провадження, з цивільним позовом, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму у загальному розмірі 1470000,00 грн, у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який вироком суду було частково задоволено та стягнуто з останнього на користь позивача суму матеріальної шкоди - 60 431 грн. 22 коп. та 250 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а 20.12.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено спірний договір дарування квартири АДРЕСА_3 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди , діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, колегією суддів враховано, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про відшкодування матеріальних витрат та моральної шкоди; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, провадження № 61-26562св18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Доводи апеляційних скарг щодо реального виконання договору дарування висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки , реальне виконання правочину із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що відповідач ОСОБА_2 після відчуження квартири залишився у ній проживати разом із своєю родиною. Його мати ОСОБА_4 , набувши у власність спірну квартиру, до вказаної квартири не вселялась, проживає за іншою адресою, де проживала до укладення договору

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Колегією суддів враховано, що договір дарування був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_2 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_2 , під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі вироку суду.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції порушені норм процесуального права, а саме що судом першої інстанції справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, з огляду на таке.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст.376 ЦПК порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

За нормами ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 2 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, згідно із ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

При визначенні чи є справа малозначною судом враховується як ціна позову, так і характер спірних правовідносин.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання недійсним договору дарування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив, що справа належить до категорії малозначних, оскільки містить вимоги немайнового характеру, тому не має ціни позову, потребує швидкого розгляду, та не становить складну категорію, не потребується збирання доказів, оскільки аналізується лише зміст договору на його відповідність іншим нормам чинного законодавства.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Судове рішення від 24 вересня 2020 року ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційні скарги в цій частині підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Ухвалюючи додаткове рішення про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 31000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 при розгляді вказаної цивільної справи, поніс витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню у заявленому розмірі.

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам закону, з огляду на таке.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечуючи проти задоволення заяви про стягнення витрат на професійну допомогу, вважали їх розмір штучно збільшеним, а також звертали увагу, що стороною позивача не надано оформлені в установленому порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвокату та інших витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, суд апеляційної інстанції, враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Так, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 на підтвердження витрат на правничу допомогу надано наступні документи: договір про надання правової та професійної правничої допомоги між Адвокатським об`єднанням «ПАРАДІГМ» та ОСОБА_1 № 2Б2020-АО від 02.03.2020 ; додаток № 1 до договору від 02.03.2020 ставки погодинної оплати - 2000,00 грн. адвокат керуючий партнер, адвокат партнер, помічник 1000,00 фахівець 500,00 , доручення про надання правової та професійної правничої допомоги № 1 до договору № 2Б2020-АО від 02.03.2020, доручення про надання правової та професійної правничої допомоги № 2 до договору № 2Б2020-АО від 22.04.2020; акти приймання передачі правової допомоги від 20.04.2020 та від 29.09.2020, звіт про надану ОСОБА_1 професійну правничу допомогу за дорученням № 2 до договору від 22.04.2020 додаток до акту приймання-передачі від 22.04.2020,наказ № 4-к від 12.04.2019 АО «ПАРАДІГМ» про прийняття на роботу адвоката ОСОБА_5 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1836, видане Радою адвокатів Харківської області 18.06.2013) (а.с. 134-169).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Із змісту договору про надання правничої допомоги від 02.03.2020 убачається, що за надання правової і професійної правничої допомоги клієнт виплачує винагороду у формі гонорару, розмір якого визначається сторонами одним із таких способів у фіксованому розмірі, визначеному в дорученні, у відсотковому ( процентному) відношенні залежно від ціни позову, про що зазначається у відповідному дорученні, у розмірі, що розраховується виходячи із фактично наданих видів правової або профправ допомоги та ставок погодинної оплати, визначених та погоджених сторонами у відповідному додатку до даного договору ( п. 4.3.).

У дорученні від 02.03.2020 сторони визначили предмет доручення, а саме надання правової і професійної правничої допомоги пов`язаної з підготовки із зверненням клієнта для судового розгляду справи, визначили гонорар у розмірі 15000,00 грн.,та умови сплати гонорару, а саме - остаточний розрахунок здійснює клієнт протягом 15 календарних днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили ( а.с. 151-153).

У дорученні від 20.04.2020 сторони визначили предмет доручення, а саме надання правової і професійної правничої допомоги - представництво інтересів клієнта у судовій справі у суді першої інстанції , визначили гонорар у розмірі 16000,00 грн., умови сплати гонорару - остаточний розрахунок здійснює клієнт протягом 15 календарних днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили ( а.с. 159--161).

Таким чином дорученнями від 02.03.2020 та від 20.04.2020 передбачено, що позивач повинен сплатити за надання правової та правничої допомоги 31 000 грн.

Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Дослідивши матеріали справи та зміст поданих документів, колегія суддів вважає неспівмірним наданий адвокатом обсяг послуг (підготовлених матеріалів) з їх вартістю (15 000 грн.), складністю справи, оскільки справа була визнана судом малозначною, затраченим ним часом на надання таких послуг, підготовка цієї справи до розгляду не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи,обсяг послуг щодо представництва інтересів позивача у суді першої інстанції (сума гонорару 16000,00 грн.) надавався клієнту в обмежуваному форматі, оскільки справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін , а тому заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру. Стягнення витрат у заявленому розмірі становить надмірний тягар для відповідачів, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Відтак, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 31 000 грн. є неспівмірними зі складністю справи, обсягом наданих послуг, складністю справи, тощо.

З урахуванням вимог розумності та справедливості, наявні підстави для стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 20 000 грн, тобто по 10 000 грн. з кожного.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку про зміну додаткового рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції від 24.09.2020 колегія суддів залишає без змін, а додаткове рішення від 26.10.2020 змінює та стягує з відповідачів на користь позивача по 10 000 грн, з кожного, у рахунок відшкодування витрат, понесених на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст. 375, п.4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 10 000 (десять тисяч) грн, з кожного.

В іншій частині заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 19.02.2021 року.