Справа № 638/4490/19
Провадження № 2/638/1329/21
11.02.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Подус Г.С.,
за участю секретаря Коваленко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,
29.03.2019 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, який в подальшому було уточнено.
В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що 08 липня 2004 року між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) був укладений Договір купівлі- продажу житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_2 передала житловий будинок з надвірними будівлями у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняв цей житловий будинок з надвірними будівлями. Житловий будинок, що відчужувався, розташований в АДРЕСА_1 . На приватизованій земельній ділянці розміром 662 кв.м. розташований житловий будинок - літ. А-1, житловою площею 32.7 кв.м. з прибудовами та надвірними будівлями: напівобгорілий будинок - літ. Б-1, сараї - літ. Е, літ. Ж; льох - літ. Д, вбиральня - літ. В, огорожа № 1 -4.
Відповідно до п. 2.6 спільного наказу Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах від 06.06.1996 № 48/14/5 «Про затвердження Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок» до договору купівлі-продажу земельної ділянки, якщо продавцем є громадянин, додається державний акт на право власності продавця на земельну ділянку. У випадку, коли продається частина земельної ділянки, нотаріус робить відповідні відмітки на державному акті на право власності продавця на земельну ділянку. Державний акт, на підставі якого була посвідчена угода про продаж всієї земельної ділянки, приєднується до примірник угоди, що залишається у справах нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.
На виконання вимог п. 2.6. зазначеного наказу приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Підлісна І.В. проставила відмітку на Державному акті на право власності на земельну ділянку ХР № 002389, виданому 14.06.2004р. Харківською міською радою Сич Л.Ф., відмітку про перехід права власності на частину земельної ділянки, площею 0,0310 га, межі якої узгоджені в Акті узгодження меж земельної ділянки, виданому Науково-технічним центром земельної інформаційної системи Комунального підприємства «Міськпроект» Харківської міської ради, який є невід`ємною частиною цього договору. 06.09.2004 року Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2004 року був зареєстрований Харківським міським управлінням земельних ресурсів за №1625, однак подальші дії для належного оформлення виникнення права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 не здійснювалися, з огляду на необізнаність позивача про необхідність отримання державного акту на право власності на земельну ділянку для завершення переходу права власності на придбану ним частину земельної ділянки.
Варто відзначити, що наразі між співвласниками сформувався фактичний порядок користування земельною ділянкою у відповідності до межі поділу, визначеною Договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним 08.07.2004 року, та Актом узгодження меж земельної ділянки, який є невід`ємною частиною цього договору. Зокрема, на межі поділу одразу після укладення Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2004 року була встановлена огорожа і сторони не мали претензій одна до одної щодо незалежного використання кожною зі сторін своєї частини земельної ділянки.
Починаючи з початку 2019 року позивач ініціював вирішення питання з ОСОБА_2 про здійснення поділу належної їм земельної ділянки, однак остання постійно ухилялася від надання письмової згоди на виготовлення технічної документації з поділу, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду з відповідною позовною заявою.
В судове засідання представник позивача не з`явилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала та проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала.
Відповідач, в судове засідання повторно не з`явилась, повідомлена завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, не подав відзив, представник позивача не заперечує проти ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд, з метою запобігання порушенню вимоги розумного строку, розглядає справу за відсутності сторін відповідно до ст. ст. 280, 281 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» 11 від 17.04. 2014 р., розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправдних зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).
З метою недопущення порушення засади розумності строків розгляду справи судом, суд ухвалює заочне рішення на підставі поданих та досліджених у встановленому порядку доказів по справі.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
08 липня 2004 року між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) був укладений Договір купівлі- продажу житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_2 передала житловий будинок з надвірними будівлями у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняв цей житловий будинок з надвірними будівлями. Житловий будинок, що відчужувався, розташований в АДРЕСА_1 . На приватизованій земельній ділянці розміром 662 кв.м. розташований житловий будинок - літ. А-1, житловою площею 32.7 кв.м. з прибудовами та надвірними будівлями: напівобгорілий будинок - літ. Б-1, сараї - літ. Е, літ. Ж; льох - літ. Д, вбиральня - літ. В, огорожа № 1 -4. (а.с. 106)
Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Підлісна І.В. проставила відмітку на Державному акті на право власності на земельну ділянку ХР № 002389, виданому 14.06.2004р. Харківською міською радою Сич Л.Ф., відмітку про перехід права власності на частину земельної ділянки, площею 0,0310 га, межі якої узгоджені в Акті узгодження меж земельної ділянки, виданому Науково-технічним центром земельної інформаційної системи Комунального підприємства «Міськпроект» Харківської міської ради, який є невід`ємною частиною цього договору.
06.09.2004 року Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2004 року був зареєстрований Харківським міським управлінням земельних ресурсів за №1625, однак подальші дії для належного оформлення виникнення права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 не здійснювалися, з огляду на необізнаність позивача про необхідність отримання державного акту на право власності на земельну ділянку для завершення переходу права власності на придбану ним частину земельної ділянки.
Також Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.08.2006 року та ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.09.2008 року, встановлено що будівництво двоповерхового житлового будинку літ. З-2 відбулося на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , площею 310 кв.м., яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 08.07.2004 року. При цьому, земельна ділянка використана ним відповідно до цільового призначення, але житлова будівля була збудована без належного дозволу та належно затвердженого проекту. (а.с. 153-155)
Наразі позивач бажає припинити право спільної сумісної власності.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у права людини.
Принцип верховенства права закріплено й у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій зазначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства
права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Відповідно до ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Згідно з ч. 4, 5 ст. 89 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісні власності, з виділенням частки співвласника, може здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним 08.07.2004 року узгоджена частина земельної ділянки, право власності на яку передане відповідачкою позивачу, а Актом узгодження меж земельної ділянки, який є невід`ємною частиною цього договору, фактично визначена частка позивача у праві спільної власності, позивач просить суд визначити, що у праві спільної часткової власності частка ОСОБА_1 складає 310/662 частин, а частка ОСОБА_2 складає 352/662 частин.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність)
Відповідно до ч. 4 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків установлених законом.
У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Частиною 5 цієї ж статті визначено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Згідно із ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Статтею 79-1 ЗК України, передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.
При цьому, для виготовлення та затвердження технічної документації здійснюється за заявою власника (співвласників) земельної ділянки.
Суд бере до уваги, що позивач неоноразово звертався до ОСОБА_2 з метою подачі спільної заяви для виготовлення та затвердження технічної документації, однак відповідач так і не надала згоди та відповіді на звернення, а тому позивач був вимушений звернутися до суду, з позовом про виділення земельної ділянки з спільної сумісної власності в приватну.
Кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Відповідно до ч. 2 ст.16 Цивільного Кодексу України, засобами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, припинення дії, що порушує право, відновлення положення, що існувало до порушення, тощо.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свої прав, і що у суду наявні підстави задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Дзержинський районний суд міста Харкова.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст заочного рішення по справі виготовлено 18.02.2021 року.

Суддя