головуючий у суді І інстанції Притула Н.Г.
провадження № 22-ц/824/1324/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.

суддів: Рейнарт І.М., Слюсар Т.А.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, третя особа: Державне підприємство «Агроспецсервіс» про визнання наказів недійсними, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, третя особа - ДП «Агроспецсервіс», про визнання наказів недійсними.

З урахуванням змін просив визнати недійсними наказ № 83-п від 05 квітня 2013 року «Про призначення в.о. директора ОСОБА_1 » та наказ № 146-п від 08 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в березні 2013 року, дізнавшись про вакантну посаду генерального директора ДП «Агроспецсервіс», яке входить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України та є підзвітним йому, позивач звернувся до відповідача, як до уповноваженого органу управління підприємством, з метою працевлаштування на посаду генерального директора.

Через деякий час позивач дізнався, що відповідач, не уклавши з ОСОБА_1 контракт, видав наказ про його призначення виконуючим обов`язки генерального директора ДП «Агроспецсервіс», а саме наказ № 83-п від 05 квітня 2013 року «Про призначення в.о. директора ОСОБА_1 ».

При цьому, з наказу жодним чином не вбачається істотних умов трудового договору, передбачених законодавством про працю, а саме не зазначено норми робочого часу, порядок та розмір заробітної плати, початок роботи, тобто, день з якого позивач мав би приступити до виконання трудових обов`язків, та інше.

В жовтні 2014 року відповідачем, не зважаючи на відсутність трудових відносин, видано наказ про звільнення позивача, а саме наказ № 146-п від 08 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Так, позивач вважає, що вказані дії відповідача, а саме видача відповідних наказів без існування фактичних трудових відносин, порушують його права, передбачені статтею 2 КЗпП України, статтею 19 Конституції України, у зв`язку з чим звернувся до суду із відповідним позовом.

Позивач зазначає, що обидва накази порушують права позивача на вільний вибір роду занять та на працю яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується для можливості заробляти собі на життя, а тому вони мають бути визнані недійсними.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, третя особа - Державне підприємство «Агроспецсервіс» про визнання незаконними дій органу державної влади та відновлення становища, яке існувало до порушення - задоволено частково.

Визнано незаконними дії Міністерства аграрної політики та промисловості України з видачі наказу № 83-п від 05 квітня 2013 року «Про призначення в.о. директора ОСОБА_1 » без укладення контракту (трудового договору) та з видачі наказу № 146-п від 08 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнано незаконними наказ № 83-п від 05 квітня 2013 року «Про призначення в.о. директора ОСОБА_1 » та наказ № 146-п від 08 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; у задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

На підставі заяви Міністерства аграрної політики та продовольства України, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2016 року скасоване та справу призначено до розгляду.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року позов було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики про визнання наказів недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що на момент звернення до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду із заявленими вимогами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи, без дослідження і надання належної оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам, що мають безпосереднє значення.

Суд першої інстанції, неповно з`ясував обставин справи, не дослідив і не надав належної оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам, проігнорував обставини (факти), якими позивач обґрунтовував свої вимоги, що мають безпосереднє значення для вирішення справи, не перевірив їх доказами та не встановив правовідносини які випливають з цих обставин.

Між позивачем та відповідачем угоди (трудового договору), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, потрібні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, визначеної статті 21 КЗпП України, укладено не було.

Позивач свою трудову книжку (копія в матеріалах справ) для укладення трудового договору, як того вимагає статті 24 КЗпП України, не надавав, запис в ній про роботу на ДП «Агроспецсервіс» відсутній.

Між позивачем та відповідачем трудові відносини, зокрема і фактичні не виникали, розрахунки не проводилися.

Підставою звільнення в наказі зазначено службову записку Управління державного майна від 08 вересня 2014 року № 27-4-25/103 (копія в матеріалах справи), в якій містилась пропозиція «звільнити виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Агроспецсервіс» ОСОБА_1 в зв`язку з призначенням генерального директора ДП «Агроспецсервіс» ОСОБА_2 », копію наказу № 146-п від 08 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 » не отримував.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого Указом Президента України № 500/2011 від 23 квітня 2011 року, Міністерство аграрної політики та продовольства України (Мінагрополітики України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінагрополітики України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань формування та забезпечення реалізації: державної аграрної політики, політики у сфері сільського господарства та з питань продовольчої безпеки держави; державної політики в галузях рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання та відтворення водних живих ресурсів, регулювання рибальства та безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства, ветеринарної медицини, безпечності харчових продуктів, у сферах карантину та захисту рослин, охорони прав на сорти рослин, земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, лісового та мисливського господарства, нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань: затверджують статути (положення) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери їх управління, і господарських структур та здійснюють контроль за їх дотриманням; призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 05 вересня 2006 року № 490 було створено державне підприємство «Агроспецсервіс».

Згідно з Статутом ДП «Агроспецсервіс», підприємство входить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України (Уповноважений орган управління) і є підзвітним йому. Підприємство створено з метою впорядкування питань матеріально-технічного забезпечення Міністерства на основі майна державної власності.

Відповідно до пункту 10.2 Статуту, управління підприємством здійснюється його генеральним директором, який призначається Уповноваженим органом управління.

Пунктом 10.3 Статуту передбачено, що призначення генерального директора підприємства на роботу здійснюється уповноваженим органом управління на умовах, визначених у контракті, в якому зазначаються строк контракту, права, обов`язки і відповідальність генерального директора, умови його матеріального забезпечення, порядок та умови розірвання контракту та звільнення з посади генерального директора.

Разом з тим, відповідно до підпункту 17 пункту 10 Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 500/2011, Міністр підписує накази Мінагрополітики України.

Як вбачається з матеріалів справи, дізнавшись про вакантну посаду генерального директора ДП «Агроспецсервіс», 26 березня 2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України Присяжнюка М.В. , як до уповноваженого органу управління підприємством, про працевлаштування на посаду генерального директора.

Фахівцем Департаменту роботи з персоналом, позивачу було запропоновано написати заяву про призначення ОСОБА_1 виконуючим обов`язки генерального директора ДП «Агроспецсервіс» та заповнити особову картку, що і було зроблено позивачем.

Наказом № 83-п від 05 квітня 2013 року, який підписаний міністром Міністерства аграрної політики та продовольства України Присяжнюком М.В., ОСОБА_1 було призначено на посаду виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Агроспецсервіс». Підставою для видачі наказу стала заява ОСОБА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що він дійсно звертався із такою заявою. Докази ознайомлення позивача із наказом відсутні.

Відповідно до частини 4 статті 65 ГК України, у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Згідно з частинами 3, 4 статті 24 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Таким чином, підсумовуючи колегія апеляційного суду встановила, що Мінагрополітики України в особі Міністра уповноважено чинним законодавством України видавати та підписувати накази, крім того, накази, що стосуються призначення та звільнення з посад директорів державних підприємств, які входять до сфери управління Мінагрополітики України.

Отже, колегія апеляційного суду вважає, що наказ № 83-п від 05 квітня 2013 року «Про призначення в.о. директора ОСОБА_1 ». прийнятий Міністерством аграрної політики та продовольства України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та не встановила незаконних дій Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо видачі цього наказу.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 05 липня 2014 року в межах кримінального провадження в якому ОСОБА_1 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 368 КК України, відсторонено ОСОБА_1 від посади виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Агроспецсервіс» строком на два місяці, строк обраховувався з 04 липня 2014 року.

Суду не надано доказів, що зазначена ухвала оскаржувалась.

На підставі зазначеної ухвали наказом міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України Швайка І.О. № 91-п від 15 липня 2014 року, ОСОБА_1 було відсторонено від виконання обов`язків генерального директора ДП «Агроспецсервіс» строком на два місяці з 04 липня 2014 року.

Наказом № 146-п від 08 вересня 2014 року, який підписаний міністром Міністерства аграрної політики та продовольства України Швайка І.О. ОСОБА_1 звільнено з посади виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Агроспецсервіс» на підставі службової записки Управління державного майна від 08 вересня 2014 року № 27-4-25/103.

Суду також не надано доказів ознайомлення позивача із вказаним наказом.

Як вбачається із службової записки, була внесена пропозиція про звільнення ОСОБА_1 із посади виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Агроспецсервіс» в зв`язку з призначенням генерального директора ДП «Агроспецсервіс» ОСОБА_2 .

Отже, колегія апеляційного суду вважає, що наказ № 146-п від 08 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнятий Міністерством аграрної політики та продовольства України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та не встановила незаконних дій Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо видачі цього наказу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оспорював зазначені накази, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України в частині позовних вимог щодо визнання дії відповідача з призначення позивача виконуючим обов`язки генерального директора ДП «Агроспецсервіс» та видачі наказу № 83-п від 05 квітня 2013 року «Про призначення в.о. генерального директора ОСОБА_1 » та скасування наказу № 83-п від 05 квітня 2013 року «Про призначення в.о. генерального директора ОСОБА_1 » - залишено без розгляду на тій підставі, що пропущено строк звернення до суду з позовом.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2015 року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 22 листопада 2017 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до Міністерства аграрної політики та продовольства України, третя особа: ДП «Агроспецсервіс» про визнання дій протиправними та скасування наказів, ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2015 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2015 року та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2015 року скасовано, а провадження в справі закрито.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач під час прийняття наказу № 83-п від 05 квітня 2013 року «Про призначення в.о. директора ОСОБА_1 ». та наказу № 146-п від 08 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1 », діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про управління об`єктами державної власності», Положенням про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженим Указом Президента України № 500/2011 від 23 квітня 2011 року, а тому відсутні законом передбачені підстави для визнання наказів недійсними.

Разом з тим, колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо не перебування його у трудових відносинах з третьою особою ДП «Агроспецсервіс», оскільки позов заявлений до Міністерства аграрної політики та продовольства України, -уповноваженого органу управління ДП «Агроспецсервіс» щодо його незаконних дій по призначенню на посаду та звільнення з посади в.о. підприємства, що належить до сфери його управління.

Отже, встановивши, що підстави для задоволення позову по суті відсутні, слід дійти висновку про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю, суд першої інстанції помилково обґрунтував свої висновки також пропуском строку звернення до суду, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року підлягає зміні, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на застосування строків звернення до суду. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 вересня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на застосування строків звернення до суду.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді І.М. Рейнарт

Т.А. Слюсар