Єдиний унікальний номер справи 754/6429/19
Провадження №22-ц/824/600/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Національного музею народної архітектури та побуту України на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного музею архітектури та побуту України, треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників архітектури та побуту України, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив про те, що з квітня 2012 року працювала у відповідача на посаді начальника відділу господарського забезпечення. У вересні 2012 року позивача було обрано головою Первинної профспілкової організації Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» працівників архітектури та побуту України. В подальшому 31.01.2019 року наказом в.о. генерального директора музею Повякель О.Т. було введено в дію новий штатний розпис з 01.01.2019 року. В квітні 2019 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки при її звільненні відповідачем не було отримано згоду профспілкової організації на звільнення. Крім того, при проведенні реорганізації також не було повідомлено профспілкову організацію про реорганізацію. На підставі викладеного позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати незаконним її звільнення з посади начальника відділу господарського забезпечення, поновити позивача на посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та понесені судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року вищевказаний позов задоволено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням відповідач направив апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що судом не взято до уваги доводи відповідача, які належно обґрунтовують підстави для відмови у задоволенні даного позову. При цьому висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити та вирішити питання судових витрат.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення в повній мірі не відповідає.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач заявив про наступні порушення, допущенні з її точки зору відповідачем:

- непогодження проведення змін при реорганізації штатного розпису;

- відповідачем не було отримано згоди профспілкового комітету на звільнення позивача.

Перша підстава була відхилена судом першої інстанції, позивач рішення суду в цій частині не оскаржував, не оскаржував в цій частині рішення і відповідач. За таких умов рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Позов було задоволено на підставі висновку суду про порушення процедури звільнення позивача, а саме у зв`язку з неотриманням згоди на це профспілкового комітету. Саме такі висновки суду першої інстанції і оскаржував відповідач.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору.

Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 30 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету належне правове обґрунтування такої відмови. У разі відсутності у рішенні профспілкового комітету правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення, або у разі неналежності такого обґрунтування, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства. Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності належного обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не лише з самого факту такої відмови.

Аналогічний висновок був викладений і у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 569/18201/14ц.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 43 КЗпП України Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

До суду не було представлено доказів отримання роботодавцем згоди профспілкового органу на звільнення позивача до проведення такого звільнення В той же час, відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суд.

13.01.2020 року до голови первинної профспілкової організації «Захист справедливості», членом якої є позивач, було направлене звернення про надання згоди на звільнення позивача з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України. У відповідь на вказане звернення головою ППО «Захист справедливості» ОСОБА_2 було надано таку згоду на звільнення. Зокрема, профспілковою організацією було зазначено, що відповідно до протоколу позачергових загальних зборів профспілкової організації «Захист справедливості» від 30.09.2019 року позивачу висловлено недовіру як голові профспілки та обрано нового голову. Також профспілкова організація надає згоду на звільнення позивача з займаної посади, на підтвердження чого до суду було представлено протокол засідання профспілкового комітету від 13.01.2020 року № 2, на якому було розглянуто питання надання згоди на звільнення позивачки з займаної посади.

При вирішенні справи суд першої інстанції зважив на те, що відповідно до вищевказаного протоколу засідання профспілкового комітету в ньому брало участь три особи: голова профкому, заступник голови профкому та один член профкому. Зважаючи на те, що на обліку у вказаній профспілковій організації перебуває 18 членів, суд першої інстанції вважав це рішення нелегітимним, оскільки на засіданні було менше 20% кількості членів. У зв`язку з такою оцінкою отриманої згоди профспілки суд першої інстанції і прийшов до висновку про необхідність задоволення позову.

З наведеною позицією колегія суддів погодитися не може.

По-перше, у відповідності до положень ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення про надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з членом профспілки приймається не на засіданні усієї профспілки, а її виборним органом. За таких умов участь усіх членів профспілки в засіданні, на якому надавалася згода на звільнення позивача, не вимагалася за положеннями закону.

По-друге, як вже зазначалося вище, відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

З аналізу наведеної норми вбачається, що лише обґрунтована відмова профспілкового органу в наданні згоди на звільнення його члена (у разі визнання мотивів такої відмови належними) може бути підставою для визнання самого звільнення неправомірним. Згода профспілкового органу на звільнення, необґрунтована відмова у наданні такої згоди, як і ненаправлення будь-якої відповіді профспілковим комітетом на відповідний запит роботодавця надає останньому можливість законного звільнення працівника. За таких умов невизнання належним отриманого рішення профспілкового комітету могло б бути розцінене як неприйняття відповідного рішення профспілковим комітетом, що в свою чергу має наслідком визнання звільнення законним, а не перешкодою для такого звільнення, як про це вирішив суд першої інстанції. Таким чином позиція, покладена судом першої інстанції в основу свого рішення, не відповідає вимогам матеріального права.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Приписами ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. В той же час, окрім зазначеної позовної вимоги, позивач заявила й вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка оплачується судовим збором.

В своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі N 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду підтвердила, що передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір»пільга щодо сплати судового збору не поширюється на вимоги про стягнення з роботодавця середнього заробітку.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 2 773, 26 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Національного музею народної архітектури та побуту України задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного музею архітектури та побуту України, треті особи: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників архітектури та побуту України, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Національного музею архітектури та побуту України () 2 773 (дві тисячі сімсот сімдесят три) грн. 26 (двадцять шість) коп. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько