Номер провадження: 22-ц/813/4837/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом 1» до ОСОБА_1 про зобов`язання укласти письмовий договір, стягнення заборгованості за забезпечення водопостачання та водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, стягнення витрат на припинення водовідведення

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року, Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом 1» (далі ТОВ «Управдом 1») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням уточнень (Том І: а.с.109-110), просив суд зобов`язати відповідача укласти з ТОВ «Управдом-1» договір про забезпечення водоспоживання і водовідведення у квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь ТОВ «Управдом-1» 3266,41 грн. з яких 266,41 грн. сума основного боргу з урахуванням пені та інфляційних втрат та 3000 грн. збитки, пов`язані з оплатою позивачем послуг щодо обмеження водовідведення відповідача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом 1» до ОСОБА_1 про зобов`язання укласти письмовий договір, стягнення заборгованості за забезпечення водопостачання та водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, стягнення витрат на припинення водовідведення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» (, м. Одеса, пров. Шампанський, 9 оф.22) збитки пов`язані з оплатою послуг щодо обмеження водовідведення споживача у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управдом-1» збитків, пов`язаних з оплатою послуг щодо обмеження водовідведення споживача у розмірі 3000 гривень та відмовити в цій частині позовних вимог.

У поясненнях на апеляційну скаргу, ТОВ «Управдом 1», посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року залишити без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року оскаржується представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 лише в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управдом-1» збитків, пов`язаних з оплатою послуг щодо обмеження водовідведення споживача у розмірі 3000 гривень, тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині його оскарження, відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , інформація про що розміщена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, доступ до якого має суд, а отже ця обставина, відповідно до ч.3 ст.82 ЦПК України, визнається судом загальновідомою та такою, що не потребує доказування.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» є управителем будинку і виконавцем певних житлово-комунальних послуг, в тому числі постачання холодної води і водовідведення (від точки вводу у будинок до квартир і нежитлових приміщень споживачів). Повноваження ТОВ «Управдом-1» з утримання житлового будинку на балансі, управління будинком та надання житлово-комунальних послуг підтверджується рішеннями Одеської міської ради від 21 грудня 2007 року № 2099-V та від 21 грудня 2012 року № 2473-VІ, актами прийому-передачі житлового будинку та договором на послуги водопостачання і водовідведення від 26 листопада 2008 року № 147/1, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфокс» та ТОВ «Управдом-1».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення, а саме стягуючи з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Управдом-1» збитки, пов`язані з оплатою послуг щодо обмеження водовідведення споживача у розмірі 3000 гривень, районний суд виходив з їх доведеності, а тому в цій частині позовних вимог їх задовольнив.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 3000 грн., пов`язаних з оплатою послуг щодо обмеження водовідведення споживача, судом першої інстанції було враховане те, що оспорювання такого обмеження ОСОБА_1 вже було предметом розгляду в суді, а саме у справі №522/14677/16 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом-1» про стягнення майнової компенсації за шкоду, завдану нерухомому майну та відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав, за наслідками розгляду якої 09.10.2019 року була винесена Постанова Верховного Суду.

При цьому, судом також зазначено, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В зв`язку з цим, суд вважає доказаними наступні обставини, які встановлені Постановою Верховного Суду від 09.10.2019 року №522/14677/16 по справі за позовом ОСОБА_1 . До ТОВ «Управдом-1» про стягнення майнової компенсації за шкоду, завдану нерухомому майну, та відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав.

Так, 01 жовтня 2015 року між ТОВ «Управдом-1» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Планкен» укладений договір про надання послуг №01/10, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Планкен» зобов`язується надати послуги з обмеження водовідведення споживачів, які мають заборгованість перед ТОВ «Управдом-1» за спожиті послуги з центрального водопостачання та водовідведення.

09 жовтня 2015 року комісією у складі директора ТОВ «Управдом-1», сантехніка, мешканців квартир № НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 , № 85 складений акт про те, що у зв`язку з систематичною відмовою власника квартири АДРЕСА_4 сплачувати за спожиту воду, а також за послуги з водовідведення та наявною у зв`язку з цим заборгованістю, згідно з наказом директора ТОВ «Управдом-1» від 28 серпня 2015 року № 12 необхідно обмежити водовідведення квартири АДРЕСА_4 за допомогою технічних засобів.

09 жовтня 2015 року обмежено водовідведення у квартирі ОСОБА_1 , що закріплено в акті прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг).

Також, в даній Постанові Верховним судом зроблено висновок про те, що: «обмеження/припинення надання послуг можливе у випадках, визначених законом, зокрема і у разі існування заборгованості зі сплати комунальних послуг.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків, що ТОВ «Управдом-1», обмежуючи та перекриваючи водовідведення до квартири позивача, діяло з перевищенням своїх повноважень, а тому дії відповідача є протиправними».

Тобто, Верховним Судом встановлено правомірність дій ТОВ «Управдом-1» щодо обмеження водовідведення до квартири ОСОБА_1 .

З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про доведеність понесення позивачем збитків у зв`язку з витратами, які понесло ТОВ «Управдом-1» на оплату послуг, пов`язаних з правомірним обмеженням водопостачання відповідача, а тому стягнув ці витрати в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що у змісті постанови Верховного суду від 09.10.2019 року у справі №522/14677/16, на підставі якої і було винесене оскаржуване рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року щодо стягнення з відповідача збитків, є помилкові використання актів цивільного законодавства, які не регулювали спірні правовідносини, а тому Приморський районний суд м.Одеси дійшов до невірного рішення, шляхом застосування законодавства, яке не діяло на момент виникнення правовідносин.

Разом з тим, на зазначені доводи апелянта слід зазначити наступне.

Так, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (пункт 32), від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 (пункт 154) преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги в цій частині є помилковими.

Крім того, безпідставними є і твердження апелянта про те, що не існувало і не існує відповідного договору, кошторису, актів виконаних робіт та розрахунку між ТОВ «Управдом 1» та ТОВ «Планкен» послуг за встановлення обмежень з водовідведення.

Так, вказані твердження апелянта спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме:

-Договором про надання послуг №01/10, укладеного 01 жовтня 2015 року між ТОВ «Управдом 1» та ТОВ «Планкен», за умовами якого ТОВ «Планкен» зобов`язалося надати послуги з обмеження водовідведення споживачів, які мають заборгованість перед ТОВ «Управдом 1» за спожиті послуги з центрального водопостачання та водовідведення (Том І: а.с. 33, 33 зворот);

-Актом прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) (Том І: а.с. 34-35);

-Платіжним дорученням №168 від 02.10.2015 року, відповідно до якого ТОВ «Управдом-1» перерахувало на користь ТОВ «Планкен» 3000,00 грн. в якості оплати за обмеження водовідведення згідно договору №01/10 від 01.10.2015 року (Том І: а.с. 3).

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного судового рішення апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом 1» до ОСОБА_1 про зобов`язання укласти письмовий договір, стягнення заборгованості за забезпечення водопостачання та водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, стягнення витрат на припинення водовідведення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 16.02.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда