КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 756/13103/20

провадження № 22-ц/824/10727/2021

15 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року в складі судді Андрейчука Т.В.,

встановив:

19.10.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2008 року, який було розірвано в 2018 році рішенням Оболонського районного суду м. Києва. Судом було встановлено, що між сторонами склались негативні стосунки, вони між собою не знаходять порозуміння, втратили один до одного почуття поваги та кохання.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року між сторонами було поділено спільне майно. Згідно вказаного рішення суду об`єктом спільної сумісної власності подружжя визнана квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на Ѕ частку цієї квартири визнано за позивачкою, право власності на іншу Ѕ частку цієї квартири визнано за відповідачем.

Після розірвання шлюбу та розподілу майна стосунки між сторонами залишились напруженими та негативними. Позивачка мешкає окремо від відповідача, не може домовитись з останнім щодо порядку користування спільною квартирою, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Спірна квартира складається з двох житлових кімнат: площею 20,4 кв.м. та 14,0 кв.м., кухні площею 11,5 кв.м., ванної кімнати площею 4,2 кв.м., вбиральні площею 2,9 кв.м., тамбуру площею 1,9 кв.м., передпокою площею 13,4 кв.м. Обидві житлові кімнати ізольовані одна від одної, мають окремі виходи з передпокою.

Квартира обладнана двома лоджіями площею 2,4 кв.м. та 3,1 кв.м., кожна з яких ізольована одна від одної та з`єднана з відповідною житловою кімнатою.

Загальна площа квартири становить 73,8 кв.м., житлова площа - 34,4 кв.м. Розмір частки кожного співвласника в житловій площі складає 17,2 кв.м.

Позивачка запропонувала визначити наступний порядок користування квартирою: відповідачу виділити у користування житлову кімнату площею 20,4 кв.м. разом з лоджією, що з`єднана з цією житловою кімнатою, а собі виділити житлову кімнату 14,0 кв.м. разом з лоджією, що з`єднана разом з цією житловою кімнатою, інші приміщення квартири залишити в загальному користуванні. Вважала, що запропонований порядок користування квартирою є оптимальним та буде відповідати інтересам сторін.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року позов задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_1 в користування кімнату площею 14,0 кв.м. та лоджію площею 3, 1 кв.м., ОСОБА_2 - кімнату площею 20,4 кв.м. та лоджію площею 2,4 кв.м. Залишено у спільному користуванні сторін передпокій, кухню, тамбур, ванну та вбиральню. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Бачек М. А. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції неправильно витлумачив положення ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Зазначив, що обставини справи свідчать про відсутність між співвласниками згоди про порядок користування спірною квартирою.

Матеріалами справи не підтверджується, який саме вклад в набуття спірного майна внесла позивачка, яка не брала участі в утриманні спірного майна.

Суд першої інстанції не визначився з розміром часток кожного із співвласників.

Встановивши наявність конфлікту між сторонами, суд дійшов висновку про неможливість проживання сторін в одному приміщенні. Отже суд дійшов до взаємовиключних висновків відносно доведеності вимог позивача, які покладені в основу судового рішення.

На підтвердження існування конфлікту між сторонами відповідачем 19.05.2021 заявлено клопотання про приєднання доказів, проте чи вирішено дане клопотання та як оцінені ці докази в оскаржуваному рішенні не зазначено.

Судом першої інстанції не враховано, що в лютому 2021 року відповідач прийняв рішення про продаж своєї частки. Продовження спільного користування майном матиме своїм наслідком продовження злочинних дій позивача та обмеження відповідача у здійсненні його права на частку в спільному майні.

Також зазначив, що спірна квартира не передбачає технічної можливості виділення сторонам ізольованих жилих приміщень з самостійними входами. Клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи позивачкою не заявлялось.

До даних правовідносин судом не застосовано ст. 41 Конституції України, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, а також ст. 267 ЦК України щодо позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Котоман Г.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Свої доводи мотивує тим, що відповідач підтверджує відсутність згоди та домовленості щодо порядку користування спірною квартирою між співвласниками. Вважає, що норма ч. 3 ст. 358 ЦК України не є імперативною стосовно спірних правовідносин та не встановлює обов`язки позивача у користуванні належній їй частці у спільному майні. Зазначена позиція відповідача свідчить про те, що він фактично не бажає та відмовляється визначити порядок користування спірною квартирою шляхом укладення нотаріально посвідченої угоди. Це підтверджується також і тим, що відповідачем не був запропонований будь-який інший варіант визначення порядку користування квартирою.

З урахуванням того, що позивачка є співвласником 1/2 частки спірної квартири, доводи відповідача на те, що ОСОБА_1 не внесла ніякий вклад в набуття спірного майна та не приймає участі в утриманні цього майна не мають ніякого відношення до спірних правовідносин.

Доводи відповідача про те, що за умов встановлення судом факту конфліктної ситуації та неприязних відносин між сторонами їх спільне мешкання в одному приміщенні є неможливим, є суб`єктивною думкою відповідача, яка суперечить висновкам суду першої інстанції. При цьому надані представником відповідача докази свідчать тільки про звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів щодо ймовірного вчинення позивачем кримінальних правопорушень, а не про доведеність її винуватості у скоєнні певного злочину.

Оскільки спірні правовідносини по справі стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим (постанова Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі №308/11707/14-ц).

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Бачек М. А. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Котоман Г.М. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2008 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (справа №756/16729/17).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним (справа №756/15932/17).

За даними технічного паспорту на квартиру від 28 лютого 2011 року квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею 34,4 кв.м. ( одна кімната площею 20,4 м2, друга кімната площею 14,0 м2), передпокою площею 13,4 м2 , кухні площею 11,5 м2,тамбура площею 1,9 м2, ванної площею 4,2 м2, вбиральні площею 2,9 м2, заскленої лоджії площею 3,1 м2, лоджії площею 2,4 м2.

Судом встановлено, що відповідно до належних сторонам часток у праві спільної власності на квартиру сторони мають право на 17,2 м2 житлової площі у вказаній квартирі.

Ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування вказаною квартирою, відповідно до якого позивачу в користування виділяється кімната площею 14,0 м2 з лоджією площею 3,1 м2 , а відповідачу - кімната площею 20,4 м2 з лоджією площею 2,4 м2, та залишаючи в спільному користуванні сторін місця загального користування, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склались неприязні стосунки, останні не можуть досягти згоди щодо порядку користування квартирою. Відповідачем не доведено неможливість проживання з позивачем в одному житловому приміщенні. Надані відповідачем докази не доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Колегія суддів не приймає доводи, викладені в апеляційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абооспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та зазначив, що предметом позову є встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками. З урахуванням кількості співвласників нерухомого майна, конфігурації квартири, розміру житлової площі та конфліктних відносин між сторонами суд першої інстанції обґрунтовано погодився із запропонованим позивачем варіантом порядку користування квартирою.

Обставин неможливості визначення порядку користування квартирою згідно варіанту, запропонованого позивачем, судом не встановлено, а відповідач таких доказів не надав.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не внесла жодного вкладу в набуття спірного майна та не приймає участі в його утриманні не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не стосуються предмета доказування в даній справі та не впливають на право позивача користуватися належним їй майном.

Надані відповідачем докази, що підтверджують існування між сторонами неприязних відносин, не можуть слугувати підставою для обмеження чи припинення права позивача на користування належною їй часткою у праві спільної часткової власності на житлове приміщення.

З огляду на те, що спірні правовідносини стосувались не поділу квартири в натурі, а визначення порядку користування нею, вирішення питання технічної можливості виділення сторонам ізольованих приміщень квартири з самостійними входами не відносилось до предмета спору та, крім цього, не потребувало спеціальних знань.

Встановлений порядок користування спірним житловим приміщенням не призведене до порушення прав відповідача на вільне розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення, доводи апеляційної скарги про незастосування до даних правовідносин положень ст. 267 ЦК України є безпідставними.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами матеріального права.

З огляду на наведене та у відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк