ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9966/21 Справа № 213/1774/21 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/1774/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі Російська Федерація, Акціонерне товариство «Сбербанк», Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 жовтня 2021 року, яка ухвалена суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 жовтня 2021 року , -

ВСТАНОВИВ :

У травні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Російської Федерації, Акціонерного товариства «Сбербанк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення моральної шкоди з Російської Федерації.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є дружиною ОСОБА_2 , який, виконуючи бойове завдання в зоні проведення АТО у Донецькій області, 08 лютого 2015 року в м. Дебальцево, отримав важке поранення і вірний військовій присязі, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в НАМНУ ДУ «Інститут неврології, психіатрії та наркології» м. Харків, від множинних травм голови, внаслідок військових дій спричинених вибухом.

Розмір завданої їй моральної шкоди, з урахуванням негативних наслідків, які викликані загибеллю чоловіка, вона оцінює в 1015000,00 грн. і просить стягнути солідарно з відповідачів.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 жовтня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, Акціонерного товариства "Сбербанк", Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення моральної шкоди з Російської Федерації.

Роз`яснено, що, у разі закриття провадження у справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що порушення її прав відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, відповідно до приписів ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, Російська Федерація не може посилатися на імунітет при розгляді цієї справи у судах України.

Крім того, на правовідносини у цій справі не поширюється сфера дії Закону України «Про міжнародне приватне право». Зокрема не підлягають застосуванню у цій справі норми ч.1 ст. 79 зазначеного закону, які визначають імунітет іноземної держави в Україні.

Позивачка звертає увагу, що Посольство Російської Федерації не заперечує приймати участь у судових засіданнях при розгляді цієї справи, а тому забезпечує представництво Російської Федерації в судах України. У зв`язку з чим, на думку позивачки, висновок суду першої інстанції, що її позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства є помилковим.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позов пред`явлено не тільки до одного відповідача іноземної держави, а й до юридичної особи.

Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

Заслухавши суддю - доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника - адвоката Станіславчук І.М., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, Акціонерного товариства "Сбербанк", Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення моральної шкоди з Російської Федерації, суд першої інстанції керувався ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» та виходив з того, що бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці. Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер. Зазначив, що судом здійснювалось направлення копії ухвали разом з позовною заявою і доданими до неї документами на адресу Посольства Російської Федерації. Письмової згоди від відповідача на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України, від Посольства Російської Федерації, до суду не надходило, тому, на думку суду, Російська Федерація не надавала згоди щодо обмеження імунітету від юрисдикції Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Зокрема, посилається на правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах: від 04 листопада 2020 року у справі № 280/1318/19-ц (провадження № 61-13348св20), від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19), від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19 (провадження № 61-12669св19).

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11.09.1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет.

Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Відповідно до частини четвертої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності.

Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи у судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулсь до суду із позовом до Російської Федерації, Акціонерного товариства «Сбербанк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції з посиланням на відповідні норми законодавства вказав на те, що відповідач Російська Федерація має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.

Статтею 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).

Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

З`ясування цього питання має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

При цьому вчиняти такі процесуальні дії повинен не позивач при пред`явленні до суду позову, а саме суд.

До аналогічних висновків у подібних справах дійшов Верховний Суд у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19); від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19); від 03 червня 2020 року у справі № 711/14/19 (провадження № 61-12536св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 321/211/20 (провадження № 61-8142св20), від 17 лютого 2021 року у справі № 756/11440/19 (провадження № 61-16137св20).

На вищевказані правові висновки посилався, зокрема, і суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 12 жовтня 2021 року, проте, як зазначено судом першої інстанції ним здійснювались направлення копії ухвали Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про відкриття провадження та позовної заяви і доданих матеріалів до неї на адресу Посольства Російської Федерація та письмової згоди від відповідача на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України від Посольства Російської Федерації до суду не надходило, що судом першої інстанції було розцінено як, не надання згоди Російської Федерацією щодо обмеження імунітету.

Суд першої інстанції, установивши, що згода Російської Федерації на розгляд цього спору в судах України через уповноважених осіб або компетентні органи висловлена не була, дійшов висновку про закриття провадження у справі, оскільки у разі, якщо такої згоди не отримано, то Російська Федерація не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі.

Разом з тим колегія суддів у повній мірі не може погодитися з такими висновками судів першої інстанції, з огляду на таке.

Судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1963 року. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами відповідної держави. У Віденській конвенції 1961 року дипломатичні імунітети і привілеї поділяються на імунітети і привілеї дипломатичного представництва та особисті імунітети і привілеї членів дипломатичного персоналу та їх сімей. Належність осіб до дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав в Україні, які користуються імунітетом від цивільної юрисдикції судів нашої держави, посвідчується документом, що видається Міністерством закордонних справ України.

Питання про те, який орган іноземної держави компетентний надати таку згоду, вирішується законодавством відповідної іноземної держави. В Україні питання надання такої згоди урегульовано Указом Президента України від 25 червня 2002 року № 581, яким затверджено Порядок здійснення захисту прав та інтересів під час урегулювання спорів, розгляду у закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України.

Прийнявши позовну заяву, суддя на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Надсилання судових викликів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватися виключно через Міністерство закордонних справ України (МЗС).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 466/674/18, від 09 червня 2021 року у справі № 265/7703/19, від 17 червня 2020 року у справі № 711/15/19.

У матеріалах цієї справи немає відомостей про надсилання відповідного запиту до посольства Російської Федерації через Міністерство закордонних справ України для висловлення позиції з приводу можливості розгляду цієї справи у загальному порядку, встановленому ЦПК України, та отримання відповіді на запит. Також немає і доказів про надсилання судових викликів до посольства Російської Федерації через Міністерство закордонних справ України.

Надсилання судом першої інстанції копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками безпосередньо до посольства Російської Федерації, не є підтвердженням виконання судом вказаних вимог норм матеріального та процесуального права.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 943/1741/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 2426/10700/19.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 жовтня 2021 року скасувати та направити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, Акціонерного товариства "Сбербанк", Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення моральної шкоди з Російської Федерації до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: