Постанова

Іменем України

03 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 522/13839/18

провадження № 61-10070св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен банк Аваль») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 9 липня 2007 рокуміж АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0030/82/77872 у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 980 доларів США строком до 9 липня 2016 року під 13,05 % річних.

Виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 іпотечним договором від 9 липня 2007 року, за яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на не виконання позичальником взятих на себе договірних зобов`язань щодо щомісячного погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, позивач просив в рахунок погашення заборгованості станом на 14 грудня 2017 року в загальній сумі 50 329,14 доларів США, що по курсу Національного банку України на дату розрахунку становить 1 372 349 грн 32 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 19,6 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року у складі судді Бондар В. Я. у задоволенні позовних вимог АТ «Райффайзен банк Аваль» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду із пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, з огляду на подану відповідачем заяву про її застосування, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 червня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Райффайзен банк Аваль» задоволено.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2019 року скасовано.

Позовні вимоги АТ «Райффайзен банк Аваль» задоволено.

Звернуто за укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т. В. 09 липня 2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № У-268, стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 45,10 кв. м, житловою площею 19,60 кв. м, що знаходиться за адресом: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 березня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за реєстровим номером 8?15064 згідно розпорядження органу приватизації від 16 березня 2004 року номер 183616, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» за укладеним між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 кредитним договором від 09 липня 2007 року № 014/0030/82/77872 заборгованості станом на 14 грудня 2017 року, яка складається із заборгованості за відсотками в сумі 50 329,14 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на дату розрахунку становить 1 372 349 грн 31 коп.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги банку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що, звертаючись до суду 03 серпня 2018 року, банком не було пропущено строк позовної давності для стягнення заборгованості за кредитним договором, строк якого було визначено до 09 липня 2016 року, оскільки обставин припинення договору іпотеки, визначених пунктом 6.2 договору іпотеки, не настало.

Крім того, апеляційним судом зазначено, що копія претензії про порушення зобов`язання за кредитним договором від 27 березня 2009 року, на яку посилалась відповідач як на підставу зміни банком строку виконання основного зобов`язання, є лише листуванням між банком та позичальником щодо виконання договору та не може слугувати підставою для застосування строків позовної давності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 січня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 755/17150/14-ц, від 15 травня 2017 року у справі № 643/4395/16-ц, у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 372/2185/17, провадження № 61?16450св18, від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц, провадження № 61-8449св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що банк реалізував своє право, передбачене частиною другою статтею 1050 ЦК України, через направлення їй претензії від 27 березня 2009 року, у якій він, посилаючись на вказану статтю ЦК України, просив дострокового повернення кредиту. Таким чином, вказана претензія є визначальною у встановленні початку перебігу позовної давності.

Також вказує, що банк звертався до суду із позовом про стягнення з неї заборгованості за укладеним між ними кредитним договором від 09 липня 2009 року № 014/0030/82/77872. Поданий банком позов було задоволено, що підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 6-41962ск11.

Крім того, посилається на те, що ухвалою апеляційного суду від 01 листопада 2019 року розгляд справи було призначено на 07 травня 2020 року, однак у цей день засідання не відбулось, оскільки згідно розпорядження Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року № 1 «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом covid-19» та розпорядження Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2020 року № 3, згідно якого розгляд справ за участю учасників судових процесів та допуск їх до залів судових засідань тимчасово зупиняється на час установлення на території України карантину. Зазначає, що 07 травня 2020 року з цих підстав судове засідання не відбулось, а про судове засідання 11 червня 2020 року, у якому було винесено оскаржувану постанову, її не повідомили належним чином, що підтверджується матеріалами справи й, відповідно, є підставою для скасування судового рішення.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 липня 2007 року між АТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0030/82/77872, відповідно до умов якого кредитор зобов`язався на положеннях та умовах договору надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 980 доларів США, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісію згідно умов договору та тарифів банку, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором.

Згідно графіку погашення кредиту строк повернення кредитних коштів встановлений до 09 липня 2016 року.

09 липня 2007 року між АТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за №У-268.

Згідно пункту 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно - двокімнатна ізольована квартира під АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є власником квартири під АДРЕСА_1 , що вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 16 березня 2004 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором у неї виникла прострочена заборгованість, яка згідно розрахунку банку становить 535 128,28 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 41 650,20 доларів США; заборгованість за відсотками - 50 329,14 доларів США; розрахована пеня - 443 149,94 доларів США.

АТ «Райффайзен банк Аваль» надсилав 27 березня 2009 року ОСОБА_1 претензію про порушення зобов`язання за кредитним договором (а. с.62).

АТ «Райффайзен банк Аваль» направляв ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором 27 грудня 2017 року (а. с.32), яка була отримана відповідачем 03 січня 2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, банк, у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, просив у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за несплату відсотків за кредитним договором від 09 липня 2007 року № 014/0030/82/77872 стягнути з відповідача 50 329,14 доларів США (1 372 349 грн 32 коп.) шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Згідно пункту 6.5 кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором.

Таке дострокове погашення повинно бути здійснене позичальником не пізніше 30 календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою дострокового погашення.

У випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за договором, у тому числі у випадку невиконання позичальником зобов`язань з дострокового погашення заборгованості відповідно до умов договору, кредитор має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника за власним вибором звернути стягнення на предмет іпотеки/застави будь-яким способом, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріусу, або одержати відшкодування з майна позичальника, або звернутися до поручителів/майнових поручителів, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов відповідних договорів, що забезпечують зобов`язання позичальника за договором.

Пунктом 5.1 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем основного зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення за предмет іпотеки.

Отже, згідно умов кредитного та іпотечних договорів банк має право вимагати дострокове погашення кредитних зобов`язань позичальником за кредитним договором, яке має бути реалізоване шляхом направленням боржнику письмової вимоги щодо такого погашення.

Матеріали справи містять копію претензії від 27 березня 2009 року № 15-27/20-694 про порушення зобов`язання за кредитним договором, направленої боржнику.

Направляючи вказану претензію боржнику, банк посилаючись на пункт 6.5 кредитного договору та частину другу статті 1050 ЦК України вимагав повернути заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, а саме за основною сумою кредиту, нарахованим і несплаченим відсоткам у розмірі 42 775,99 доларів США й пені у розмірі 1 996 грн 89 грн. протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання.

Пунктом 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що кредитодавець використав своє право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України, направивши 27 березня 2009 року боржнику вимогу про дострокове повернення грошових зобов`язань за кредитним договором та вимагаючи протягом не більше ніж 30 календарних днів з дати цієї вимоги здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі зі сплатою процентів та пені, чим змінив умови основного зобов`язання.

З урахуванням вказаного, правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом і пені після пред`явлення АТ «Райффайзен банк Аваль» у березні 2009 року вимоги до боржника згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України немає.

Крім того, слід врахувати, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження 14-96цс18) зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Таким чином, оскільки після направлення вимоги боржнику про дострокове повернення кредитної заборгованості банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами, нарахованими з 28 березня 2009 року, є необґрунтованими.

Отже, скориставшись своїм правом, банк змінив в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, то він має право на отримання від боржника заборгованості, нарахованої до цієї дати, тобто станом на 27 березня 2009 року у розмірі 1 125,99 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявляла клопотання про застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 755/17150/14-ц зазначено, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що банк звернувся до суду із позовними вимогами щодо стягнення заборгованості за процентами, яка виникла станом на 27 березня 2009 року у 2018 році, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, з огляду на подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині з цих підстав.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, вищевикладеного не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Висновки апеляційного суду про те, що надсилання такої вимоги банком на адресу боржника є лише листуванням між сторонами, є помилковими, оскільки у вказаній вимозі банк просив погасити заборгованість у повному обсязі, а саме заборгованість за основною сумою кредиту, нарахованим і несплаченим відсоткам у розмірі 42 775,99 доларів США й пені у розмірі 1 996 грн 89 грн.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 412 суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосування норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у цій постанові.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з АТ «Райффайзен банк Аваль» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати, пов`язані з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 15 489 грн 85 коп.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 11 червня 2020 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» на користь ОСОБА_1 судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 15 489 грн 85 коп. (п`ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят дев`ять гривень вісімдесят п`ять копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович