Номер провадження: 22-ц/813/1843/21
Номер справи місцевого суду: 501/19/17
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка І.А., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 серпня 2019 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в:

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 1-3), пізніше уточненим (т. 1, а.с. 133-134), згідно якого просить суд:

- визнати земельні ділянки, площею 0,100 га, державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №060890 від 17.06.2003 року та площею 0,040 га, державний атк на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №005711 від 10.09.200 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 - іпотечним майном;

- звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №PCL-500/121/2007 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований в реєстрі під номером 4098, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у рівних частинах на підставі договору дарування житлового будинку та земельні ділянки, площею 0,100 га, державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №060890 від 17.06.2003 року та площею 0,040 га, державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №005711 від 10.09.2001 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у рівних частинах на підставі договору дарування земельної ділянки шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних цін з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в загальній сумі 1 371 805,77 гривень, яка складається з боргу за тілом кредиту у розмірі 847 717,08 гривень, боргу за процентами у розмірі 30 721,78 гривень та боргу за пенею у розмірі 493 336,91 гривень.

Позов мотивований тим, що 10 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-500/121/2007 зі всіма змінами, доповненнями та додатками до нього.

Згідно із п. 1.1 частини №2 Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний своєчасно повернути суму отриманого Кредиту та сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у Кредитному договорі.

Порядок виконання Боргових зобов`язань за Кредитним договором встановлений пунктом 1.5 (з підпунктами) частини №2 Кредитного договору. Зокрема, відповідно до п. 5.1 Частини №2 Кредитного договору, погашення відповідної частини Кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому Кредитним договором проценти сплачуються Позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення Кредиту та сплати процентів.

Свої зобов`язання за Кредитним договором ЗАТ «ОТП Банк» виконав належним чином, кредитні кошти в сумі 35 525,00 доларів США були направлені на рахунок Позичальника, відкритий у ЗАТ «ОТП Банк».

Позивач зазначає в позові, що позичальник зобов`язався відповідно до Кредитного договору належним чином використати та повернути кредиторові вказані кредитні кошти у строки, зазначені в Кредитному договорі, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом у порядку та на умовах, що зазначені в Кредитному договорі (зокрема у п.1.4 Кредитного договору з підпунктами).

В забезпечення належного зобов`язання позичальника за кредитним договором 10.08.2007 року між Банком, з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з іншої сторони було укладено договір іпотеки №PCL-500/121/2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований в реєстрі під номером 4098. Відповідно до Договору іпотеки у заставу банку передано житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 105,20 кв.м., який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах на підставі договору дарування житлового будинку.

Позивач стверджує в позові, що ст. 2.1.5.1 Договору іпотеки передбачено, що предметом іпотеки забезпечені всі боргові зобов`язання Позичальника, які випливають з Кредитного договору.

У п. 3.1 Договору іпотеки зазначено, що предмет іпотеки (будинок) знаходиться на земельній ділянці, право власності на яку іпотекодавець набуде у майбутньому на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 29.12.2004 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Котик Н.В. та зареєстрованого під номером 7664.

Згідно із застереженням 2 до п. 3.2 Договору іпотеки, предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, поліпшеннями та складовими частинами, що існують на момент укладання договору та виникнуть у майбутньому.

Відповідно до підпункту «р» п. 2.3.7 Кредитного договору майновий поручитель зобов`язаний оформити у власність земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки, у строки встановлені договором, та без зволікань передати в іпотеку кредиторові відповідну земельну ділянку шляхом укладання додаткового договору до Договору іпотеки на умовах, що влаштовують Банк. Аналогічне зобов`язання передбачено пунктом п. 3.3 Договору іпотеки.

Із Договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року Позивачу відомо, що ОСОБА_2 було набуто право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , але вищевказана земельна ділянка в іпотеку так і не була передана.

18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір відступлення права вимоги, згідно якого ПАТ «ОТП Банк» відступив, а позивач прийняв право вимоги за Договором іпотеки.

Позивач зазначає в позові, що оскільки боржник не виконував свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином, у 2015 році кредитор змушений був звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості та 04.03.2015 року Іллічівським міським судом Одеської області було ухвалено рішення про стягнення боргу, яким позов ТОВ «Факторинг Україна» задоволено та стягнуто з боржника борг у розмірі 52 187,67 доларів США, який складається з боргу за тілом кредиту у розмірі 32 249,74 дол. США, боргу за відсотками у розмірі 1 168,75 дол. США, борг за пенею у розмірі 18 769,18 доларів США.

Боржником рішення у добровільному порядку не виконується, тому позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Адвокат Рибак Андрій Вікторович в інтересах відповідача ОСОБА_2 29.05.2018 року надав до суду відзив на позов (т. 1, а.с. 180-182), та просив суд відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем кредиту в сумі 35 525,00 дол. США, вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки без встановлення у грошовому еквіваленті початкової ціни предмета іпотеки є необґрунтованим тощо.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 серпня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

Суд визнав земельну ділянку площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 - іпотечним майном;

звернув стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №PCL-500/121/2007 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований в реєстрі під номером 4098, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у рівних частинах на підставі договору дарування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у рівних частинах на підставі договору дарування земельної ділянки шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних цін з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в загальній сумі 1 371 805,77 гривень, яка складається з боргу за тілом кредиту у розмірі 847 717,08 гривень, боргу за процентами у розмірі 30 721,78 гривень та боргу за пенею у розмірі 493 336,91 гривень. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у рівних частинах судовий збір у розмірі 1 378,00 грн..

В апеляційних скаргах відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 13 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язанням. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконано чи виконано неналежно, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі №520/7281/15-ц (провадження №14-49цс19), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19).

Статтею 41 Закону України «Про іпотеку», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-500/121/2007 зі всіма змінами, доповненнями та додатками до нього, що підтверджується копією договору з копіями додатків до нього (т. 1, а.с. 4-12).

З копій кредитних заявок від 13 серпня 2007 року, від 12 травня 2009 року, від 10 грудня 2009 року вбачається, що ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 35 525,00 дол. США. і транші в розмірі 830,90 дол. США. та 925,49 дол. США. (т. 2, а.с. 35 - 37).

Додатковими договорами №1 від 12 травня 2009 року, №2 від 12 травня 2009 року, №3 від 10 грудня 2009 року, №4 від 30 серпня 2011 року, №5 від 30 серпня 2013 року до кредитного договору №ML-500/121/2007 від 10 серпня 2007 було внесено зміни та доповнення до кредитного договору в частині розміру процентної (фіксованої) ставки, що підтверджується копіями договорів (т. 2, а.с. 41-76).

Згідно із п. 1.1 частини №2 кредитного договору, позичальник зобов`язаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту та сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у кредитному договорі.

Порядок виконання Боргових зобов`язань за кредитним договором встановлений пунктом 1.5 (з підпунктами) частини №2 кредитного договору.

Відповідно до п. 5.1 частини №2 кредитного договору, погашення відповідної частини Кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення кредиту та сплати процентів шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути кредиторові вказані кредитні кошти у строки, зазначені у кредитному договорі, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку та на умовах, що зазначені в кредитному договорі (зокрема, в п. 1.4 кредитного договору з підпунктами).

В забезпечення належного зобов`язання позичальника за кредитним договором 10.08.2007 року між Банком, з однієї сторони та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з іншої сторони було укладено договір іпотеки №PCL-500/121/2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований в реєстрі під номером 4098, що підтверджується копією договору іпотеки (т. 1, а.с. 13-18).

Відповідно до договору іпотеки у заставу банку передано житловий будинок АДРЕСА_3 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах на підставі договору дарування житлового будинку, що підтверджується копією довідки БТІ м. Іллічівська Одеської області (т. 1, а.с. 31) та копією договору дарування (т. 1, а.с. 33-34).

Статтею 2.1.5.1 договору іпотеки передбачено, що предметом іпотеки забезпечені всі боргові зобов`язання позичальника, що випливають з кредитного договору.

У п. 3.1 договору іпотеки зазначено, що предмет іпотеки (будинок) знаходиться на земельній ділянці, право власності на яку іпотекодавець набуде у майбутньому на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 29.12.2004 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Котик Н.В. та зареєстрованого під номером 7664.

Згідно із застереженням 2 до п. 3.2 договору іпотеки, предмет іпотеки передається в іпотеку разом з усіма його принадлежностями, поліпшеннями та складовими частинами, що існують на момент укладання договору та виникнуть у майбутньому.

Відповідно до підпункту «р» п. 2.3.7 кредитного договору майновий поручитель зобов`язаний оформити у власність земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки, у строки встановлені договором, та без зволікань передати у іпотеку кредиторові відповідну земельну ділянку шляхом укладання додаткового договору до договору іпотеки на умовах, що влаштовують Банк.

Аналогічне зобов`язання передбачено пунктом п. 3.3 договору іпотеки.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року ОСОБА_2 було набуто право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування (т. 1, а.с. 101-102).

Вказана земельна ділянка в іпотеку так і не була передана, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2, а.с. 162-164).

18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір відступлення права вимоги, за яким ПАТ «ОТП Банк» відступив, а позивач прийняв право вимоги за договором іпотеки, що підтверджується копією договору (т. 1, а.с. 37-40) та додатком до нього (т. 1, а.с. 41-44).

Оскільки боржник не виконував свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, у 2015 році кредитор змушений був звернутись до суду з позовом про стягнення боргу та рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04.03.2015 року позов ТОВ «Факторинг Україна» задоволено та стягнуто з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 солідарно заборгованість за кредитом у розмірі 52 187,67 доларів США, який складається з: тіла кредиту у розмірі 32 249,74 дол. США, відсотків у розмірі 1 168,75 дол. США, пені у розмірі 18 769,18 доларів США, що підтверджується копією рішення (т. 1, а.с. 35-36).

Відповідно до розрахунку заборгованості по позичальнику ОСОБА_2 за кредитним договором №ML-500/121/2007 від 10 серпня 2007 року станом на 22.12.2014 року заборгованість по кредиту складає 32 249,74 доларів США, заборгованість по відсоткам 1 168,765 доларів США, заборгованість по пені 18 769,18 доларів США (т. 2, а.с. 77-78).

З копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №060890 від 17.06.2003 року вбачається, що земельна ділянка, площею 0,100 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 123-124, 127)

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №005741 від 10.09.2001 вбачається, що земельна ділянка, площею 0,040 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 121-122, 126).

Судом досліджено виписку по рахунку ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 79-89), копію договору №500/1131/07 від 03 липня 2007 року про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній та національній валюті для фізичних осіб із додатками до нього (т. 2, а.с. 151-155).

Задовольняючи вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №PCL-500/121/2007, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_2 та майновий поручитель ОСОБА_6 не виконали взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаними договорами, тому позов є обґрунтованим й підлягає задоволенню у межах заявлених вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №PCL-500/121/2007, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований в реєстрі під номером 4098, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах на підставі договору дарування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах на підставі договору дарування земельної ділянки шляхом продажу цього майна на публічних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче звичайних цін з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в загальній сумі 1 371 805,77 гривень, яка складається з боргу за тілом кредиту у розмірі 847 717,08 гривень, боргу за процентами у розмірі 30 721,78 гривень та боргу за пенею у розмірі 493 336,91 гривень.

Задовольняючи позов в частині визнання земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , іпотечним майном, суд першої інстанції виходив з того, що за умовою укладених договорів кредиту та іпотеки обтяження поширюється і на будинок, що перебуває в іпотеці, і на земельну ділянку, що є складовою частиною предмету іпотеки. Згідно договору дарування земельної ділянки від 29.12.2004 року, укладеного між ОСОБА_5 з одного боку (дарувальник) та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з другого боку (обдаровані), відповідачі прийняли у дар і рівних частках земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,08 га. Відчужувана земельна ділянка належала дарувальнику на підставі дублікату Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №060890 від 17.06.2003 року.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Однак, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції Банком не доведено належним чином підстави позову.

Так, судом першої інстанції встановлено, що, оскільки боржник не виконував свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, у 2015 році кредитор змушений був звернутись до суду з позовом про стягнення боргу та рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04.03.2015 року позов ТОВ «Факторинг Україна» задоволено та стягнуто з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 солідарно заборгованість за кредитом у розмірі 52 187,67 доларів США, який складається: тіла кредиту у розмірі 32 249,74 дол. США, відсотків у розмірі 1 168,75 дол. США, пені у розмірі 18 769,18 доларів США.

З позовної заяви ТОВ «ОТП Факторинг України» вбачається, що позивач стверджував, оскільки рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.03.2015 року встановлено суму боргу 52 187,67 дол. США, що за курсом НБУ на той час було еквівалентно 822 966,68 грн., не виконано, то кредитор просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рамках цієї суми за курсом НБУ станом на 23 грудня 2016 року, що складає 1 371 805, 77 грн., з яких: за тілом кредиту - 847 717, 08 грн., за процентами - 30 721,78 грн., за пенею - 493 366,91 грн. (т. 1, а.с. 2).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Кредитним договором визначено кінцевий термін повернення кредиту

10 серпня 2017 року, проте, зазначеним судовим рішенням від 04 березня 2015 року стягнуто усю суму заборгованості за кредитом достроково, чим змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору та вважається, що строк виконання договору в повному обсязі настав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№444/9519/12 (провадження №14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Зазначене відповідає правовому висновку щодо застосування Великою Палатою Верховного Суду відповідних норм права, викладеному у постанові від 31 жовтня , від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18)а також Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №520/7566/15 (провадження №61-47573св18), у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №509/223/16 (провадження №61-40782св18). 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18)

Таким чином, право ТОВ «ОТП Факторинг України» нараховувати проценти за користування кредитом та пеню припинилося зі спливом строку кредитування 04 березня 2015 року, а тому починаючи із зазначеної дати позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню.

ТОВ «ОТП Факторинг України» позовних вимог з підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, не заявило.

За таких обставин, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій свідчить про відсутність підстав для подальшого нарахування процентів за користування кредитними коштами та пені, оскільки строк кредитування закінчився.

Як вже зазначалось вище, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04.03.2015 року у справі №501/227/15 стягнуто на користь позивача з поміж іншого 32 249, 74 дол. США заборгованості за тілом кредитом, отже позивач вже реалізував своє право на стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції не врахував, що за вказаним судовим рішенням заборгованість у повному обсязі за тим самим кредитним договором вже стягнута, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання, отже в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме, про те, що отримання ОСОБА_2 кредиту в сумі 32 525, дол. США не доведено, не приймаються до уваги, оскільки є безпідставними.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія судів дійшла висновку про те, що, оскільки у позивача було відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, проценти та пеню, нараховані в межах строку дії кредитного договору при наявності судового рішення про стягнення цих сум, а також проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, позивач не заявляв, то у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 496/2783/15 (провадження №61-12448св18).

Отже, вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 625, 1050 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Таке рішення апеляційного суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, статті 6 (право на справедливий суд), статті 13 (права на ефективний засіб юридичного захисту позивача від неправомірних дій відповідача), статті 17 (заборона зловживання правами, передбаченими цією Конвенцією з боку відповідача) та статті 1 Першого Протоколу (захист права власності та права мірно володіти своїм майном).

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 понесли і документально підтвердили витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційних скарг в сумі по 2 067,00 грн. кожна (т. 2, а.с. 144, 202), тому у зв`язку з задоволенням апеляційних скарг частково присудженню з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь відповідачів підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі по 2 067,00 грн. кожної.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в сумі по 2 067,00 грн. кожної.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік