справа № 761/548/21
головуючий у суді І інстанції Осаулов А.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 2 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва, третя особа: ОСОБА_2 про визнання дій керівника протиправними,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва (відповідач), третя особа: ОСОБА_2 , в якому просив суд визнати незаконними дії службової особи - керівника Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва щодо відрахування ОСОБА_3 6 листопада 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з листа керівника ДНЗ №155 позивач дізнався, що 6 листопада 2020 року, його син ОСОБА_3 був відрахований з ДНЗ №155 відповідно до заяви матері дитини ОСОБА_2 в зв`язку зі зміною місця проживання.

Позивач зазначав, що відрахування сина з ДНЗ №155 було проведено без його згоди лише за заявою матері. При цьому, адміністрація дошкільного навчального закладу не повідомляла його про відрахування дитини не менш як за 10 календарних днів до відрахування.

Зазначав, що вказаними діями порушуються його права, як батька дитини, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 2 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м. Києва, третя особа: ОСОБА_2 про визнання дій керівника протиправними задоволено.

Визнано протиправними дії директора Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва ОСОБА_5 про відрахування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м.Києва згідно заяви матері ОСОБА_2 від 6 листопада 2020 року.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва кошти судового збору у розмірі - 908 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва - адвокат Мельник С.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з документів, що були надані третьою особою, вбачалось, що на момент зарахування дитини до дошкільного навчального закладу дитина мешкала у повній сім`ї. Одночасно звертає увагу апеляційного суду на те, що з будь-якими заявами про зарахування дитини до дошкільного навчального закладу позивач безпосередньо до відповідача не звертався.

Зазначає, що у період часу з 3 вересня 2018 року по 31 травня 2020 року малолітня дитина ОСОБА_3 систематично відвідувала дошкільний навчальний заклад, проходила відповідне навчання та отримувала (здобувала) необхідну дошкільну освіту. Надалі у період часу з 1 червня 2020 року по 31 жовтня 2020 року малолітня дитина, ОСОБА_3 , не відвідувала дошкільний навчальний заклад, проте на підставі відповідних заяв його матері за нею зберігалось місце у ДНЗ № 155. У подальшому, на підставі заяви матері дитини ОСОБА_2 від 6 листопада 2020 року малолітню дитину ОСОБА_3 відраховано з ДНЗ № 155 з 6 листопада 2020 року.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що у період часу з 3 вересня 2018 року по 6 листопада 2020 року позивач не звертався до відповідача із заявами про те, що він мешкає окремо від дитини та третьої особи і про врахування відповідачем даної обставини при вирішенні будь-яких питань щодо малолітнього ОСОБА_3 .

Таким чином наголошує, що станом на 6 листопада 2020 року відповідач та його службові особи не знали і не могли знати про те, що фактичні шлюбні відносини між позивачем та третьою особою припинено, а також про те, що дитина мешкає із третьою особою окремо від батька, і що мати дитини при вирішенні питання щодо відрахування дитини із навчального закладу може діяти без погодження із батьком дитини.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що доводи позивача про порушення його прав та прав малолітньої дитини ОСОБА_3 є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу дій щодо відрахування дитини із ДНЗ № 155 на їхні конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, та свідчить лише про незгоду позивача з указаним діями керівника дошкільного навчального закладу та рішенням матері дитини про зміну місця проживання дитини, що не є тотожним порушенню права, свобод чи інтересу.

Вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні не зазначає, яке саме право позивача, як батька дитини, було порушено відповідачем. Рішення суду першої інстанції не містить у собі жодного обґрунтування негативного впливу дій відповідача щодо відрахування дитини на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача.

Крім того зазначає, що судом першої також не враховано те, що визнання дій керівника відповідача протиправними жодним чином не призводить до реального захисту чи поновлення прав позивача, оскільки станом на 2 вересня 2021 року малолітня дитина ОСОБА_3 досягла молодшого шкільного віку (шестирічного віку), у зв`язку із чим її було зараховано до відповідного навчального закладу. Отже, відсутність порушень права дитини та позивача є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на постанову Верховного Суду у справі № 1340/4630/18 від 15 серпня 2019 року.

Звертає увагу суду на те, що у розумінні положень Закону України "Про державну службу". Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" ДНЗ № 155 не є органом державної влади та/або місцевого самоврядування, а директор дошкільного навчального закладу у свою чергу не є посадовою чи службовою особою органу державної влади та/або місцевого самоврядування. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що позивачем обрано невірний (помилковий) спосіб захисту його цивільних прав та інтересів, що є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що обрання позивачем неправильного способу захисту цивільних прав та інтересів, є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Звертає увагу суду, що зазначеної правової позиції також дотримується Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18.

Наголошує на тому, що при вирішенні будь-якого спору, що стосується прав та інтересів дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини.

Вказує, що як вбачається із заяви ОСОБА_2 (матері дитини) від 6 листопада 2020 року, яка у свою чергу і стала підставою для відрахування малолітньої дитини ОСОБА_3 з ДНЗ № 155 відрахування дитини з цього закладу здійснено у зв`язку із зміною місця проживання дитини та її матері.

Зазначає, що дії відповідача щодо відрахування дитини із ДНЗ відповідали якнайкращим інтересам дитини, оскільки є очевидним, що щоденні поїздки дитини громадським транспортом з нового місця проживання ( АДРЕСА_1 ) до ДНЗ № 155 (м. Київ, вул. Дорогожицька 18-А) відстанню понад 60 км., спричинили б істотні незручності для дитини, а отже порушили її законні права та інтереси. Проте, у порушення вищевказаних вимог законодавства, при розгляді даної справи суд першої інстанції надав перевагу абстрактним правам позивача, праву малолітньої дитини на комфортне, швидке та зручне переміщення дитини до навчального закладу.

Просить звернути увагу, що у даному випадку батьківські права позивача здійснюються всупереч інтересам дитини.

Вказує, що зарахування малолітньої дитини ОСОБА_3 до ДНЗ № 155 здійснювалось виключно на підставі заяви матері останнього ОСОБА_2 . Будь-яких заяв щодо зарахування дитини до ДНЗ з боку позивача на адресу відповідача не надходили. Таким чином відраховуючи малолітню дитину із ДНЗ, на підставі заяви матері дитини, відповідач діяв у межах чинного законодавства та не порушував прав позивача.

Звертає увагу суду на те, що у Адміністрації відповідача не виникло обов`язку щодо необхідності надсилання (вручення) батькам малолітньої дитини ОСОБА_3 письмового повідомлення про причини відрахування дитині із ДНЗ, оскільки в контексті норми права, що міститься у п. 12 Положення, такий обов`язок виникає виключно у разі, якщо відрахування дитини із ДНЗ здійснюється з ініціативи Адміністрації (на підставі медичного висновку про стан здоров`я дитини, що виключає можливість її подальшого перебування у дошкільному навчальному закладі даного типу; у разі несплати без поважних причин батьками або особами, які їх замінюють, плати за харчування дитини протягом двох місяців), а не з ініціативи батьків дитини.

Також звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положення постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2021 року, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин такої постанови не існувало, а за загальним правилом закон не має зворотної дії в часі.

Разом з цим, судом першої інстанції також не було враховано, що п. 12 Положення про заклад дошкільної освіти не містив у собі імперативної норми, яка б встановлювала що бажання про відрахування дитини із ДНЗ мають висловлювати одночасно кожен із батьків, тобто як матір, так і батько дитини.

На думку відповідача, суд першої інстанції допустився неправильного тлумачення п. 12 Положення про заклад дошкільної освіти.

Щодо посилання суду першої інстанції на нову редакцію Положення про заклад дошкільної освіти, яка була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2021 року № 86 вказує, що у даному випадку мало місце усунення законодавцем недоліків попередньої редакції положення, яка дозволяла неоднозначне тлумачення п.п. 6, 12 Положення про заклад дошкільної освіти.

25 жовтня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_1 , в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що був учасником у відповідній батьківській групі viber з 2018 по 2020 рік дитячого садочка та регулярно приходив забирати та відводити дитину.

Також вказує, що йому не зрозуміло, яким чином впливають стосунки між батьками до виконання обов`язків адміністрації ДНЗ.

Зазначає, що відповідачем не надано належних доказів щодо вчинення законної зміни місця проживання дитини та не надано належних доказів про зарахування до іншого відповідного навчального закладу. Просить суд врахувати, що питання виховання дитини входить до обов`язків батьків та захищено ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також зазначає, що звернення відповідача у доводах апеляційної скарги щодо захисту інтересів дитини, не входять до компетенції адміністрації ДНЗ та є протиправними.

Заперечує проти тверджень апелянта, що рішення суду нібито обґрунтовано Постановою КМУ від 12 березня 2003 року № 305 в редакції № 86 від 27 січня 2021 року та додатково звертає увагу, що 6 листопада 2020 року згаданої постанови у редакції № 86 не існувало, однак суддя першої інстанції в своєму рішенні вірно - вказав про необхідність застосування попередньої редакції Постанови КМУ чинною на 6 листопада 2020 року.

У судовому засіданні представник відповідача Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва - адвокат Мельник С.В. просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивач заяви про відрахування дитини з Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м. Києва не підписував, повідомлення про відрахування дитини йому також не надходило, а тому порушені права позивача, як батька дитини, при відрахуванні дитини з дошкільного навчального закладу, яке підлягає захисту шляхом визнання протиправними дій директора Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м. Києва ОСОБА_5 про відрахування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м.Києва згідно заяви матері ОСОБА_2 від 6 листопада 2020 року.

Колегія апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

Згідно листа Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м.Києва від 6 листопада 2020 року №01-11/90 ОСОБА_3 був зарахований в заклад дошкільної освіти 3 вересня 2018 року та 6 листопада 2020 року відрахований відповідно до заяви матері ОСОБА_2 в зв`язку зі зміною місця проживання (а.с. 8).

На а.с. 68- копія заяви ОСОБА_2 від 6 листопада 2020 року про відрахування ОСОБА_3 з ДНЗ №155 у зв`язку зі зміною місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду першої інстанції із даним позовом ОСОБА_1 вказував, що відрахування дитини було проведене без його відома, лише за заявою матері, чим було порушено його права як батька дитини. При цьому, адміністрація дошкільного навчального закладу не повідомляла його про відрахування дитини не менш як за 10 календарних днів до відрахування у порушення Положення про дошкільний навчальний заклад.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що зі сторони дошкільного закладу не було порушено передбачених нормативно-правовими актами правил відрахування, колегія апеляційного суду визнала їх обґрунтованими з урахуванням наступного.

Згідно із ст. 14 ч.3 Закону України "Про дошкільну освіту" порядок зарахування, відрахування та переведення вихованців до державних та комунальних закладів освіти для здобуття дошкільної освіти визначається Положенням про заклад дошкільної освіти.

Як вбачається із п. 12 Положення про дошкільний навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 березня 2003 р. N 305 (в редакції постанови КМУN 530 від 29 липня 2015 року) відрахування дитини з дошкільного навчального закладу державної та комунальної форми власності може здійснюватись: за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють; на підставі медичного висновку про стан здоров`я дитини, що виключає можливість її подальшого перебування у дошкільному навчальному закладі даного типу. Такий висновок одночасно повинен містити рекомендації щодо типу дошкільного навчального закладу, в якому доцільне подальше перебування дитини; у разі несплати без поважних причин батьками або особами, які їх замінюють, плати за харчування дитини протягом двох місяців. Адміністрація дошкільного навчального закладу зобов`язана письмово із зазначенням причин повідомити батьків або осіб, які їх замінюють, про відрахування дитини не менш як за 10 календарних днів. Забороняється безпідставне відрахування дитини з дошкільного навчального закладу.

Аналогічні положення закріплені також в п. 2.8-2.10 Статуту Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м.Києва. (а.с. 54-64)

Відтак, як Положення про дошкільний навчальний заклад, так і Статут Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району м.Києва містять вказівку про можливість відрахування дитини за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють.

При цьому зміст наведених норм Положення про дошкільний навчальний заклад та Статуту не конкретизують, що відрахування дитини за бажанням батьків має здійснюватись за заявою одного з батьків, чи відповідна заява має обов`язково бути погоджена іншим з батьків. Так само, п. 12 Положення не містить у собі імперативної норми про те, що бажання про відрахування дитини із ДНЗ мають висловлювати одночасно кожен із батьків, тобто як матір, так і батько дитини.

Неоднозначне тлумачення указаних положень усунуто новою редакцією Положення про заклад дошкільної освіти, яка була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2021 року № 86, відповідно до п. 13 якої передбачено, що відрахування вихованців з державного (комунального) закладу дошкільної освіти може здійснюватися за заявою одного з батьків або іншого законного представника дитини, що подавав заяву про зарахування (крім випадків, коли рішенням органу опіки та піклування або суду місце проживання дитини визначено з іншим із батьків).

Хоч нова редакція Положення про заклад дошкільної освіти була прийнята після події відрахування сина позивача із дошкільного закладу, однак колегія апеляційного суду виходить із змісту попередньої та нової редакції та вважає, що нова редакція не змінює, а уточнює (конкретизує) порядок відрахування дитини із закладу за ініціативою батьків.

Такого висновку колегія апеляційного суду дійшла також з урахуванням встановленого чинним законодавством, що регулює відносини батьків та дітей, принципу рівності батьків щодо участі у вихованні та розвитку дітей.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 11 Закону України "Про освіту" метою дошкільної освіти є забезпечення цілісного розвитку дитини, її фізичних, інтелектуальних і творчих здібностей шляхом виховання, навчання, соціалізації та формування необхідних життєвих навичок. Відповідальність за здобуття дітьми дошкільної освіти несуть батьки. Батьки самостійно обирають способи та форми, якими забезпечують реалізацію права дітей на дошкільну освіту.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 9 Закону України "Про дошкільну освіту" громадяни України незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, стану здоров`я, особливих освітніх потреб, складних життєвих умов, місця проживання, мовних або інших ознак мають рівні права на здобуття дошкільної освіти у закладах дошкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності, а також у сім`ї. Відповідальність за здобуття дітьми дошкільної освіти покладається на їхніх батьків, а дітьми, позбавленими батьківського піклування, - на осіб, які їх замінюють, та на навчальні заклади, де вони утримуються.

Частиною 5 ст. 9 Закону України "Про дошкільну освіту" встановлено, що діти, у тому числі діти з особливими освітніми потребами, можуть здобувати дошкільну освіту за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють: 1) у закладах дошкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності; 2) у структурних підрозділах юридичних осіб приватного і публічного права, у тому числі закладів освіти; 3) у сім`ї - за сімейною (домашньою) формою здобуття дошкільної освіти; 4) за допомогою фізичних осіб, які мають педагогічну освіту та/або професійну кваліфікацію педагогічного працівника, у тому числі які провадять незалежну професійну діяльність; 5) за допомогою фізичних осіб - підприємців, основним видом діяльності яких є освітня діяльність.

Отже, саме батьки малолітньої дитини, ОСОБА_3 , несуть відповідальність за здобуття останнім дошкільної освіти для забезпечення цілісного розвитку дитини, її фізичних, інтелектуальних і творчих здібностей шляхом виховання, навчання, соціалізації та формування необхідних життєвих навичок.

Згідно ст. 14 ч.3 Закону України "Про дошкільну освіту" порядок зарахування, відрахування та переведення вихованців до державних та комунальних закладів освіти для здобуття дошкільної освіти визначається Положенням про заклад дошкільної освіти.

Відповідно до п. 12 Положення "Про дошкільний навчальний заклад", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 305 від 12 березня 2003 року (надалі - Положення), відрахування дитини з дошкільного навчального закладу державної та комунальної форми власності може здійснюватись: (1) за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють; (2) на підставі медичного висновку про стан здоров`я дитини, що виключає можливість її подальшого перебування у дошкільному навчальному закладі даного типу. Такий висновок одночасно повинен містити рекомендації щодо типу дошкільного навчального закладу, в якому доцільне подальше перебування дитини; (3) у разі несплати без поважних причин батьками або особами, які їх замінюють, плати за харчування дитини протягом двох місяців.

Як слідує з відповідної норми, положенням передбачено можливість відрахування дитини з дошкільного навчального закладу за ініціативою батьків (у першому випадку) та за ініціативою закладу (у другому і третьому випадку). Отже, якщо ініціатива щодо відрахування дитини виходить від закладу, тому обов`язком закладу є повідомити батьків про підстави такого відрахування.

Проте, якщо ініціатива виходить від батьків, то презюмується обізнаність батьків про їх намір, відтак колегія апеляційного суду погоджується з доводами відповідача про відсутність встановлення Положенням імперативного обов`язку повідомляти батьків про відрахування дитини із закладу у разі прояву такої ініціативи від самих батьків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав у разі подання заяви про відрахування дитини із закладу одним із батьків для обов`язкового повідомлення іншого з батьків про такі дії колегія апеляційного суду виходить з наступних міркувань.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, що передбачено ст. 157 указаного Кодексу.

Так само, положеннями ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", при розгляді справ суди застосовують практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою У країни, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної позиції Європейського суду з прав людини, яка також була висловлена у рішенні суду від 11 липня 2017 року у справі "М. Є. проти України" та у рішенні від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", у справах такої категорії основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Отже, при вирішенні будь-якого спору, що стосується прав та інтересів дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Матеріали справи не містять доказів у підтвердження обмеження матері у питаннях виховання дитини. А принцип рівності батьків у правах та обов`язках щодо своїх дітей не передбачає здійснення цих прав лише за умови погодження таких дій іншим із батьків.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 від 6 листопада 2020 року, яка у свою чергу і стала підставою для відрахування малолітньої дитини ОСОБА_3 з ДНЗ № 155, відрахування дитини з ДНЗ здійснено у зв`язку із зміною місця проживання дитини та її матері.

Тобто, ініціатива щодо відрахування дитини із дошкільного закладу була ініційована матір`ю, доказів обмеження прав матері по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 матеріали справи не містять, як і не містять доказів обізнаності дошкільного закладу щодо розлучення батьків малолітньої дитини та наявності між ними спору щодо місця відвідування дошкільного закладу.

Матеріали справи не містять доказів, що у період часу з 3 вересня 2018 року по 6 листопада 2020 року позивач звертався до відповідача із заявами про те, що він мешкає окремо від дитини та третьої особи і про врахування відповідачем даної обставини при вирішенні будь-яких питань щодо малолітнього ОСОБА_3 .

Таким чином, доводи позову про те, що дитину відраховано із дошкільного закладу безпідставно не відповідають дійсності. Не знайшли свого підтвердження також доводи, що посадовою особою закладу був порушений порядок відрахування дитини із закладу за ініціативою одного з батьків.

Колегія апеляційного суду також визнала обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у позові не вказано та у оскаржуваному рішенні не встановлено ефективності обраного способу захисту, який має усунути негативний вплив щодо дій відрахування дитини із ДНЗ № 155 на права, свободи чи інтереси позивача та його малолітньої дитини. Усі доводи позивача зводяться до незгоди позивача з указаним діями керівника дошкільного навчального закладу та рішенням матері дитини про зміну місця проживання дитини та дошкільного закладу.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Обраний позивачем спосіб захисту не може бути застосований як засіб впливу на правопорушника, оскільки, як встановлено матеріалами справи та слідує із аналізу застосованих норм права у цій постанові, керівником дошкільного закладу не були порушені правила відрахування сина позивача із дошкільного закладу.

Так само, обраний позивачем спосіб захисту не може бути застосований як засіб поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, оскільки позивач не порушує питання щодо відновлення зарахування його дитини до дошкільного закладу.

Відтак, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача є помилковим.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ураховуючи наведене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі ст. 376 ЦПК України.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, то відповідно до положень ст. ст. 141, 382 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн. Докази сплати судового збору у розмірі 1 362 грн знаходяться у матеріалах справи (а.с. 157).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 2 вересня 2021 року скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва, третя особа: ОСОБА_2 про визнання дій керівника протиправними.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) компенсуючого типу (санаторний) №155 Шевченківського району міста Києва () судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 (тисячу триста шістдесят дві) грн.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба