Справа № 148/329/16-ц
Провадження № 22-ц/801/34/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 рокуСправа № 148/329/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року постановлене в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Ковганича С.В., дата виготовлення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 24 січня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. В квітні 2003 року ними за спільні кошти був куплений житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . Так, сторонами було заплачено 1200 доларів США. В зв`язку з відсутністю коштів для оплати всіх необхідних податків і інших платежів купівля будинку була оформлена як договір дарування на ім`я відповідача.

26 жовтня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Оскільки будинок знаходився практично в аварійному стані і проживати там було неможливо, тому вони відповідно до рішення №6 виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради Тульчинського району від 26 січня 2010 року почали проводити ремонтні і будівельні роботи, в ході яких було зроблено капітальний ремонт будинку та побудовано цілий ряд прибудов. Всього проведено будівельних робіт та придбано матеріалів на загальну суму 102742 грн., що складає половину первинної вартості житлового будинку.

На думку позивача, оскільки внаслідок її особистих і грошових затрат істотно збільшилась цінність купленого ними будинку, тому відповідно до ст. 368 ЦК України та ст.62 СК України в неї є всі підстави вимагати визнання даного будинку спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на його частину. Вважає, що з врахуванням частки виконаних будівельних робіт вона має право на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель.

Крім того, за час їх спільного проживання сторонами також було придбано майно на загальну суму 65710 грн., яке є їх спільним майном та належить їм в рівних частках.

Враховуючи викладене, просила встановити факт спільного проживання її та відповідача як чоловіка та жінки з 24 січня 1999 року по 26 жовтня 2005 року.

Визнати житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, де частки співвласників є рівними.

Розділити спільне майно подружжя, виділивши їй в натурі: спальню, яка складається з тумбочки - 2 шт., комода, ліжка, матраца, комода-дзеркала, шафи для одягу; люстри - 2 шт., телевізор, ДВД-приставку, супутникову антену і тюнер, тюль - 2 шт., карнизи - 2 шт., стіл, пилосос, кухонну стінку, раковину для миття посуду, плиту газову, витяжку, електробойлер, морозильну камеру, меблеву стінку, січкарню, електричну тертку, дзеркало, корову, теличку, курей - 4 шт., бичка, а всього майна на суму 32320 грн.

Виділити відповідачу в натурі: м`який куточок, стіл, карнизи- 3 шт., люстри - 4 шт., штори - 6 шт., газовий котел, твердопаливний котел, холодильник, умивальник, унітаз, витяжку, ванну, електричний лобзик, велосипед, болгарку, дрель електричну, наждак електричний, млин, насос до опалювального котла, насосну станцію, автоклав, зварювальний апарат, пилку бензинову, сіно- три вантажних автомобіля, дрова в кількості 8 куб. м., кури - 8 шт., кролі - 60 шт., свиноматку, поросята - 11 шт., а всього майна на суму 33390 грн.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 25 жовтня 2005 року.

Розділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з виділенням:

- ОСОБА_1 в натурі: спальню, яка складається з тумбочки - 2 шт., комода, ліжка, матраца, комода-дзеркала, шафи для одягу; люстри - 2 шт., телевізор, ДВД-приставку, супутникову антену і тюнер, тюль - 2 шт., карнизи - 2 шт., стіл, пилосос, кухонну стінку, раковину для миття посуду, плиту газову, витяжку, електробойлер, морозильну камеру, меблеву стінку, січкарню, електричну тертку, дзеркало.

- ОСОБА_2 в натурі: м`який куточок, стіл, карнизи- 3 шт., люстри - 4 шт., штори - 6 шт., газовий котел, твердопаливний котел, холодильник, умивальник, унітаз, витяжку, ванну, електричний лобзик, велосипед, болгарку, дрель електричну, наждак електричний, млин, насос до опалювального котла, насосну станцію, автоклав, зварювальний апарат, пилку бензинову, сіно- три вантажних автомобіля, дрова в кількості 8 куб. м.

В задоволенні позовної вимоги щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, де частки співвласників є рівними, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 3656,33 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору в сумі 1115,35 грн.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області мотивоване тим, що встановлення факту спільного проживання сторін до укладення шлюбу, а саме з 24 січня 1999 року не заперечувалось відповідачем та підтверджувалось показами свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а також копією домової книги, відповідно до якої, сторони були прописані в квартирі АДРЕСА_2 з 18 жовтня 2001 року. Проте, факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року, оскільки КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року не передбачав юридичної можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Розподіляючи спільно нажите майно, як майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності у спосіб та обсягах визначених позивачем, суд попередньої інстанції врахував добровільний поділ між сторонами свійської худоби та позицію відповідача щодо іншого майна, який не заперечував щодо вказаного розподілу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання житлового будинку з господарськими будівлями спільною власністю подружжя, суд першої інстанції зазначив, що проведенні всі переобладнання та добудови сторін є самочинно збудованим нерухомим майном, яке не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилалась на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачкою та її представником уточнено вимоги апеляційної скарги та вказано що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в задоволенні вимог позову про визнання житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя. В іншій частині рішення місцевого суду заявником не оскаржується.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначали те, що на їх думку суд попередньої інстанції помилково відніс житловий будинок та проведенні переобладнання і добудови до самочинно збудованого нерухомого майна, оскільки в технічному паспорті на вказаний житловий будинок зазначено про те, що ряд побудованих об`єктів не є самочинним.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови задоволенні позовної вимоги про визнання житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом достовірно встановлено, що сторони з 26 жовтня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб від 10 листопада 2005 року серія НОМЕР_1 (а.с.9) та копія відповідного рішення суду (а.с.77).

Згідно копії договору дарування від 05 серпня 2003 року серія ВАМ №505425 (а.с.46) та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2003 року №1774880 (а.с.47) вбачається, що відповідач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони проживають та зареєстровані у вищевказаному житловому будинку з 22 грудня 2005 року, про що свідчить копія домової книги (а.с.17-18).

Відповідно до інвентаризаційної справи на спірний житловий будинок та вказаного договору дарування будинку від 05 серпня 2003 року, відповідачу було подаровано один одноповерховий глинобитний житловий будинок позначений на плані літерою "А", житловою площею 24,7 кв. м., веранда "а", літня кухня "В", веранда "в", сарай "Б", погріб "П", вбиральня "Т", прибудова "б-1", огорожа 1-3. Цей дар було оцінено сторонами договору у сумі 20956 грн. Інвентаризаційна оцінка - 20956.

Згідно копії рішення № 6 виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницьккої області від 26 січня 2010 року (а.с.10) було вирішено: 1. Надати ОСОБА_2 на добудову кімнати, кухні і ванни та обкладку житлового будинку по АДРЕСА_1 на закріпленій за ОСОБА_2 земельній ділянці розміром 0,25 га. 2. Отримати у районного архітектора будівельний паспорт на дане будівництво та дозвіл на проведення будівельних робіт в інспекції ДАБК. Після завершення будівництва представити будівлі державній приймальній комісії.

Так, вбачається, що ОСОБА_2 сплатив 72 грн. за підключення конвекторного котла, ПГ та отримав цеглу в кількості 2300 шт. за 2306,90 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера від 28 жовтня 2008 року (а.с.21) та копією накладної №4691 від 10 листопада 2008 року (а.с.21).

Згідно з копією трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 (а.с.22-27) та трудової книжки ОСОБА_2 серія НОМЕР_3 (а.с.28-32) вбачається, що сторони за період спільного проживання періодично працювали, а також отримували допомогу по безробіттю, матеріальну допомогу в період навчання.

В судовому засіданні суду першої інстанції підтверджено, що сторони, проживаючи спільно у спірному будинку, який належить відповідачу на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, провели і ньому будівельні і ремонтні роботи, чим істотно збільшили його вартість, при цьому ці будівельні роботи були капітальними та зумовили покращення якісних характеристик будинку (збільшення загальної та житлової площі), а також добудували господарські будівля.

Відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений 09 лютого 2017 року на замовлення ОСОБА_1 , вбачається, що в зв`язку з добудовою прибудови літ."А1" змінилась житлова площа будинку з 24,7 кв.м. на 59,8 кв.м. та змінилась загальна площа будинку з 59,9 кв.м на 78,7 кв.м., а також було добудовано, окрім прибудови літ."А1", прибудова "б2", та сарай літ. "С".

Згідно з висновком №345 за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, складеного 29 червня 2017 року експертом ОСОБА_5 (а.с. 111-179):

1. За відсутності у експерта станом на час проведення дослідження інформації про ціни продажу подібного майна (житлових будинків) визначити ринкову вартість житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 05 серпня 2003 року не вбачається за можливе.

2. Ринкова вартість житлового будинку літ."А" з прибудовою загальною площею 78,9 кв.м., господарських будівель та споруд домоволодіння АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження визначена за порівняльним підходом, без урахування вартості земельного компонента, складає 329753 грн.

3.5. Вартість робіт у приміщеннях житлового будинку літ. "А" з прибудовою загальною площею 78,9 кв.м., господарських будівель та споруд домоволодіння АДРЕСА_1 в цінах станом на час дослідження становить: 265684,13 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Частиною першою статті 24 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Відповідно до статті 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружися або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Положеннями статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 62 СК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поряд з цим, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146.

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року в справі № 127/14320/15-ц та від 27 січня 2021 року в справі № 650/110/18.

У відповідності до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно виданого 30 липня 2003 року КП «Тульчинське МБТІ на ім`я ОСОБА_4 , перед відчуженням житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , вказане домоволодіння складалось з житлового будинку літ. А, веранди літ. а, літньої кухні літ. В, веранди літ. в, сараю літ. Б, погріба літ. П, вбиральні літ. Т, прибудов літ. б1, огорожі літ. 1-3.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалось вище, рішенням № 6 виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницьккої області від 26 січня 2010 року вирішено, зокрема, надати ОСОБА_2 дозвіл на добудову кімнати, кухні і ванни та обкладку житлового будинку по АДРЕСА_1 на закріпленій за ОСОБА_2 земельній ділянці розміром 0,25 га. та отримати у районного архітектора будівельний паспорт на дане будівництво та дозвіл на проведення будівельних робіт в інспекції ДАБК, а після завершення будівництва представити будівлі державній приймальній комісії.

Однак, матеріали справи не містять доказів отримання вказаного будівельного паспорта та дозволу на проведення будівельних робіт в інспекції ДАБК, як і будь-яких підтверджень належного прийняття, у відповідності до чинного законодавства, закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію.

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, складеного 09 лютого 2017 року на ім`я ОСОБА_1 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , складається з житлового будинку літ. А, прибудови літ. А1, вх. майданчика літ. а1, сараю літ. Б, прибудови літ. б1, прибудови літ. б2, літньої кухні літ. В1, погріба літ. П, веранди літ. в, навісу літ. в1, навісу літ. Г, сараю літ. Д, жомової ями літ. Ж, криниці літ. К та огорожі 1-3. При цьому, як зазначено у вказаному технічному паспорті, вх. майданчик літ. а1, навіс літ. в1, навіс літ. Г, жомова яма літ. Ж, жомова яма літ. Ж, криниця літ. К не є самочинні згідно п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773 із відповідними змінами та доповненнями. Веранда літ. а, вбиральня літ. Т знесено.

З аналізу вказаних норм права та технічної документації вбачається, що до складу зазначеного домоволодіння входять самочинно збудовані в 2009 році об`єкти нерухомого майна, зокрема, прибудова літ. А1 площею 36,3 кв.м. та сарай літ. Д площею 10,6 кв.м.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про неможливість виділення позивачу частки зі спільної часткової власності, оскільки до складу спірного житлового будинку та надвірних споруд входять самовільно переобладнані та самовільно побудовані споруди, в зв`язку з чим позивач передчасно звернулась з даною вимогою до суду.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета