АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року

м. Чернівці

справа № 727/2525/20

провадження 822/102/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Литвинюк І.М.,

за участю секретаря Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач Приватне підприємство «Світвуд Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04 листопада 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Смотрицький В.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ПП «Світвуд України» звернулося із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 10 вересня 2015 року підприємство звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення попередньої оплати в сумі 806885 гривень.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року позов задоволено. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 липня 2017 року, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2017 року, рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позовних вимог підприємства відмовлено у зв`язку з тим, що правовідносини сторін не регулюються нормами зобов`язального права, дані грошові кошти є набутими відповідачкою безпідставно.

У квітні 2018 року ПП «Світвуд Україна» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 лютого 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 682785 гривень, однак постановою Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року, провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Під час розгляду даної справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 травня 2018 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2019 року скасовано накладений арешт на квартиру за заявою ОСОБА_1

03 червня 2019 року підприємство звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 744235гривень 65 коп.

15 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка є матір`ю відповідачки ОСОБА_1 , укладено договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 08 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 13 січня 2020 року, позов підприємства задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 293670 гривень, 3% річних в сумі 26368 гривень 05 коп. та судовий збір в сумі 4800 гривень 57 коп.

Після набрання рішенням законної сили, підприємство звернулось із заявою про примусове виконання рішення суду та постановою приватного виконавця Кошкера І.А. від 13 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження щодо виконання наказу №926/1320/19, виданого 05 листопада 2019 року Господарським судом Чернівецької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь підприємства безпідставно отриманих коштів в сумі 293670 гривень, 3% річних в сумі 26368 гривень 05 коп. та судовий збір в сумі 4800 гривень 57 коп.

Рішення про стягнення коштів не виконано, оскільки під час примусового виконання встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 , 15 червня 2019 року, відчужила майно, на яке може бути звернуто стягнення, на користь своєї матері за безоплатним договором.

Вважають, що вказаний правочин є фіктивним і таким, що порушує їх законні права, оскільки дії сторін під час його укладення направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру з метою приховання цього майна від наступного звернення на нього стягнення в рахунок виконання рішення суду про стягнення безпідставно отриманих коштів, що є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04 листопада 2020 року позов ПП «Світвуд Україна» задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Пентелюк Т.Л. 15 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 7511.

Припинено право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії ОСОБА_1 по відчуженню належної їй 1/3 частки квартири своїй матері ОСОБА_2 , при наявності в провадженні суду позовної заяви про стягнення коштів, вказують на те, що спірний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зокрема, укладаючи договір дарування від 15 червня 2019 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не вчиняли дій з наміром завдати шкоди іншій особі, а також з наміром зловживання правом в інших формах.

Вказаний договір дарування не був використаний учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ПП «Світвуд Україна» подало до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що аргументи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05 квітня 2017 року позов ПП «Світвуд Україна» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення попередньої оплати в сумі 806885,00 гривень задоволено (а.с.7-9), однак постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 липня 2017 року (а.с.10-13), яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2017 року (а.с.14-17), рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позовних вимог підприємства відмовлено у зв`язку з тим, що правовідносини сторін не регулюються нормами зобов`язального права, дані грошові кошти є набутими відповідачкою ОСОБА_1 безпідставно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 лютого 2019 року позов ПП «Світвуд Україна» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 682785 гривень (а.с.18-22), однак постановою Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року (а.с.25-26), провадження у справі було закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 травня 2018 року (а.с.23-24) накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2019 року скасовано накладений арешт на квартиру за заявою ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 08 жовтня 2019 року (а.с.30-32), яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 13 січня 2020 року (а.с.34-36), позов ПП «Світвуд Україна» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 293670 гривень, 3% річних в сумі 26368,05 гривень та судовий збір в сумі 4800,57 гривень.

13 лютого 2020 року приватним виконавцем Кошкером І.А. ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу №926/1320/19, виданого 05 листопада 2019 року Господарським судом Чернівецької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь підприємства безпідставно отриманих коштів в сумі 293670,00 гривень, 3% річних в сумі 26368,05 гривень та судового збору в сумі 4800,57 гривень. (а.с.38).

15 червня 2019 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка є матір`ю відповідачки ОСОБА_1 , укладено договір дарування частки квартири (а.с.6), згідно з п.1. якого ОСОБА_1 подарувала 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 прийняла в дар зазначену вище частку квартири.

Рішення суду про стягнення коштів на даний час не виконано,

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, предметом позову є визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Пентелюк Т.Л., 15 червня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7511, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Позивач, звертаючись з позовом, звертав увагу суду на фіктивність договору, оскільки очевидним вважав укладення договору дарування з метою уникнення відповідальності за договором, на підтвердження своїх доводів, посилався на існування несплаченої до цього часу заборгованості.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , відчужуючи належну їй частку квартиру своїй матері, була обізнана про наявність рішення Господарського суду Чернівецької області від 08 жовтня 2019 року, що набрало законної сили та яке пред`явлено до виконання; ОСОБА_1 не передбачала реального настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Водночас, суд першої інстанції не врахував, що для визнання правочину фіктивним, суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, тобто, у справі необхідно було встановити наявність умислу як дарувальника ОСОБА_1 , так і у обдарованої ОСОБА_2 . Проте, позивач не довів, а суд не встановив наявність умислу з певним спрямуванням волі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх обізнаність про те, що оспорюваний договір укладається саме з метою приховування цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу, перед позивачем.

Також судом першої інстанції не встановлено, що після укладення 15 червня 2019 року договору дарування дарувальник ОСОБА_1 продовжувала фактично володіти та користуватися спірною квартирою.

Під час укладення спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. Об`єкт нерухомого майна, що передавався у дарунок ОСОБА_1 належав їй на праві приватної власності. Дарунок за спірним договором було передано дарувальником і прийнято обдарованими та він використовувався останніми, спірний договір не може бути визнаний недійсним з причин його фіктивності (не спрямованості на реальне настання обставин, обумовлених ним).

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що предмет дарування на час укладення спірного договору не знаходився в заставі, не перебував під обтяженням, зареєстрованим на користь позивача. Щодо предмета дарування відсутні будь-які судові рішення щодо звернення стягнення тощо.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установивши, що на момент вчинення оспорюваного договору ОСОБА_1 була власником частини квартири, яка є предметом договору дарування, мала право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, відтак, дії ОСОБА_1 з відчуження (дарування) належного їй на праві власності нерухомого майна не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою, водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорений договір дарування є фіктивним згідно статті 234 ЦК України або, що укладення договору дарування порушує права та законні інтереси позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За подання апеляційної скарги апелянти сплатили 3153 гривні, що підтверджується квитанціями (а. с. 102, 119).

З огляду на зазначене, слід стягнути з ПП «Світвуд Україна» на користь апелянтів по 1576 гривень 50 коп. на кожного у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04 листопада 2020 року скасувати.

В позові Приватного підприємства «Світвуд Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «Світвуд Україна» на користь ОСОБА_1 1576 гривень 50 коп. у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з Приватного підприємства «Світвуд Україна» на користь ОСОБА_2 1576 гривень 50 коп. у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 24 лютого 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

І.М. Литвинюк