Постанова

Іменем України

10 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 355/377/17

провадження № 61-44482ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом -ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , Паришківська сільська рада Баришівського району Київської області,

третя особа - відділ у Баришівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 квітня 2018 року у складі судді Єременко В. М.

та постанову Апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2018 року

у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод

у користуванні та володінні належними йому на праві власності земельними ділянками площею 0,0625 га та 0,1675 га з кадастровими номерами :15:001:0020 та :15:001:0021, розташованими

на АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинного будівництва на межі земельних ділянок, а також про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивував тим, що є власником земельної ділянки площею

0,23 га, розташованої на АДРЕСА_1 , як частини земельної ділянки площею 0,46 га, належної його матері, ОСОБА_4 , яка померла у 1993 році. Також він є власником земельної ділянки площею 0,23 га, яка передана йому у власність рішенням Паришівської сільської ради від 28 грудня 1999 року.

ОСОБА_2 також є власником земельної ділянки площею 0,23 га, розташованої на АДРЕСА_1 ,

як частини земельної ділянки площею 0,46 га, належної його і її матері,

ОСОБА_4 , яка померла у 1993 році.

Протягом тривалого періоду між сторонами у справі тривають конфлікти щодо користування межею між земельними ділянками, відповідачі із порушенням санітарних норм побудували на межі цегляну вбиральню та знесли бетонні стовпчики, що розділяли земельні ділянки.

Посилаючись на те, що протиправною поведінкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 йому завдано матеріальної та моральної шкоди, просив зобов`язати відповідачів усунути йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення незаконно побудованої на межі земельних ділянок цегляної господарської будівлі - вбиральні, стягнути з відповідачів на його користь заподіяну матеріальну шкоду в сумі 2 855,00 грн та моральну шкоду - по 5 000,00 грн

з кожного.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, який уточнила у липні 2017 року, до ОСОБА_1 , Паришківської сільської ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради від 26 жовтня 1994 року про передання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,23 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнання незаконним та скасування рішення Паришківської сільської ради від 28 грудня 1999 року, яким

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки розміром по 0,23 га кожному, що були наділені у користування

у 1991 році; визнання незаконним та скасування рішення Паришківської сільської ради від 09 квітня 2014 року «Про уточнення площі земельної ділянки», яким уточнено площу земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_2 ; визнання недійсним свідоцтва від 22 березня 2014 року про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0625 га, кадастровий номер :15:001:0020, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним свідоцтва

від 22 березня 2014 року про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1675 га, кадастровий номер :15:001:0021, розташовану за цією ж адресою; усунення перешкод у користуванні та володінні належною ОСОБА_2 відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада 2009 року земельною ділянкою загальною площею 0,3585 га, розташованою на АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести незаконно встановлені стовпці, не перешкоджати встановленню межових стовпців відповідно до рішення суду від 11 листопада 2009 року; зобов`язання відділу у Баришівському районі Головного управління Держгеокадасту

у Київській області вирішити питання про передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,3585 га на

АДРЕСА_1 відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада 2009 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 квітня

2018 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Визнано незаконними та скасовано:

- рішення Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області від 26 жовтня 1994 року про передання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,23 га на АДРЕСА_1 , що становить 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою, яка незаконно була виділена в натурі із встановленням межових знаків та незаконно передана у приватну власність ОСОБА_1 , про що внесено відповідні записи до земельно-шнурової книги Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області;

- рішення Паришківської сільської ради від 28 грудня 1999 року, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки розміром по 0,23 га кожному, що були надані у користування у 1991 році згідно

із записом у Книзі обліку землі Паришківської сільської ради за 1991 рік

та земельно-шнуровій книзі Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області за 1991 рік;

- рішення Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області 6-го скликання від 09 квітня 2014 року «Про уточнення площі земельної ділянки», яким вирішено:

- уточнити площу земельної ділянки, передану у приватну власність

і користування ОСОБА_2 (рішення Паришківської сільської ради від 28 грудня 1999 року, площа 0,2300 га, с. Паришків), після обмірів відповідно

до документації, а саме площею: 0,1875 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 ;

- дозволити землевпорядній організації виготовити свідоцтва на право власності на земельну ділянку.

Визнано недійсним свідоцтво від 22 березня 2014 року про право власності

на нерухоме майно (земельну ділянку) площею 0,0625 га, кадастровий номер :15:001:0020, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на

АДРЕСА_1 ;

Визнано недійсним свідоцтво від 22 березня 2014 року про право власності

на нерухоме майно (земельну ділянку) площею 0,1675 га, кадастровий номер :15:001:0021, для ведення особистого селянського господарства

на АДРЕСА_1 .

Усунено перешкоди в користуванні та володінні належною ОСОБА_2 відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада 2009 року земельною ділянкою загальною площею 0,3585 га на

АДРЕСА_1 , а саме: зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, знести незаконно встановлені стовпи; не перешкоджати встановленню межових стовпів відповідно до рішення суду від 16 листопада 2009 року.

Зобов`язано відділ у Баришівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області вирішити питання про передання

у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,3585 га

на АДРЕСА_1 відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області

від 16 листопада 2009 року.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції встановив обставини порушення прав та інтересів ОСОБА_2 при ухваленні Паришківською сільською радою Баришівського району Київської області рішень від 26 жовтня 1994 року та від 28 грудня 1999 року, оскільки вона набула право на 1/4 частку будинку з надвірними спорудами після смерті матері ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом, тому набула право користування 3/4 частинами земельної ділянки, що встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 02 жовтня 2013 року, яким визнано недійсними та скасовано рішення Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області

від 05 січня 2012 року в частині надання ОСОБА_1 дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів на право власності на земельну ділянку та рішення Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області від 14 серпня 2012 року про затвердження технічної документації та передання ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки. Цим самим рішенням визнано недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0625 га для будівництва і обслуговування житлового будинку

АДРЕСА_1 та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1675 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 , що видані на ім`я ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 , незважаючи на ухвалені рішення, у тому числі й щодо землекористування сторін, претендує

на користування половиною земельної ділянки, а не 1/4 частиною, як визначено у зазначеному вище чинному судовому рішенні, отже, позов ОСОБА_1

є безпідставним, а позов ОСОБА_2 обґрунтованим.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від02 серпня 2018 року рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 квітня 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без змін.

Також без змін залишено рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області про скасування рішень, визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області про зобов`язання вчинити дії, зобов`язання відділу у Баришівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області вирішити питання про передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,3585 га відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада 2009 року скасовано й ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційний суд, у цілому погодившись із висновками суду першої інстанції, зазначив, що, зобов`язуючи відділ у Баришівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області вирішити питання про передання

у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, місцевий суд наділив зазначений державний орган не властивими йому функціями, який до того ж не є юридичною особою, а отже, не може нести цивільно-правову відповідальність за зустрічним позовом у визначений судом спосіб.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у вересні 2018 року,

ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права

й неправильне застосування норм матеріального права, просить судові рішення в частині вирішення його позову скасувати й ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а до позовних вимог

ОСОБА_2 застосувати позовну давність і відмовити у позові

за безпідставністю.

На обґрунтування касаційної скарги вказує, що суди попередніх інстанцій

не належним чином оцінили докази, а саме те, що у 1991 році спадкодавцю - ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 0,46 га, а згодом,

у 1999 році, йому та ОСОБА_2 виділено земельні ділянки по 0,23 га для обслуговування будинку; зазначає, що оскільки оспорювані свідоцтва про його право власності на земельні ділянки видані у 2014 році, позивач ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності, а тому в задоволенні її позову слід відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві Паришківська сільська рада Баришівського району Київської області вважає касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтованою, при цьому посилається на те, що земельна ділянка площею 0,23 га була передана ОСОБА_1

на законних підставах як спадкоємцю 1/2 частин майна ОСОБА_4 , отже, немає підстав визнавати незаконним рішення сільської ради від 26 жовтня

1994 року, від 28 грудня 1999 року, від 09 квітня 2004 року, а також визнавати недійсними свідоцтва про право власності на земельні ділянки загальною площею 0,3585 га, розташовані у АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності на звернення до суду.

У відзиві ОСОБА_2 на касаційну скаргу йдеться про безпідставність її доводів. ОСОБА_2 зазначає, що усі фактичні обставини справи були предметом неодноразових судових розглядів, під час яких встановлено, що ОСОБА_1 без законних на те підстав отримав у власність земельну ділянку площею 0,23 га на АДРЕСА_1 ,

і державні акти на право власності на цю земельну ділянку вже визнані недійсними. Усупереч викладеному ОСОБА_1 знову без законних підстав виділено у власність земельну ділянку площею 0,23 га. ОСОБА_2 вказує

на неправдивість тверджень ОСОБА_1 про те, що у 1993 році між ними було проведено поділ земельної ділянки площею 0,46 га, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 , адже такого поділу не існувало. Разом з тим,

за даними архівних довідок, ОСОБА_4 , спадкоємцями якої є сторони

у справі, належала на праві користування земельна ділянка площею 0,47 га

за вказаною вище адресою. ОСОБА_2 наголошує на тому, що сторони

є спадкоємцями будинку, який належав ОСОБА_4 , у таких частинах:

ОСОБА_1 - 1/4 частина, їй, ОСОБА_2 - 3/4 частини, отже, саме із таких частин права власності на будинок слід виходити при вирішенні питання про перехід права власності на земельну ділянку.

Щодо позовної давності до вимог про визнання недійсним та скасування рішення Паришківської сільської ради від 09 квітня 2014 року «Про уточнення площі земельної ділянки», свідоцтва від 22 березня 2014 року про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,1675 га, то про

їх існування вона дізналась лише з позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні, поданого у 2017 році. Так само вона дізналась про те, що рішення сільської ради від 09 квітня 2014 року було видане на підставі рішення Паришківської сільської ради від 26 жовтня 1994 року, які рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2013 року визнано такими,

що не тягнуть за собою юридичних наслідків, адже не виконані.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 квітня 2018 року та постанови Апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2018 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області

від 11 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області

від 02 серпня 2018 року, витребувано цивільну справу № 355/377/17

з Баришівського районного суду Київської області.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 15 квітня 2020 року справу передано судді Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2020 року справу призначено

до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1993 року ОСОБА_1 є спадкоємцем 1/4 частини житлового будинку із входом (верандою) зі східної сторони і 1/2 частини господарського сараю в АДРЕСА_1 , що належав матері ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка померла.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 квітня 2004 року ОСОБА_2 є спадкоємцем 3/4 частини житлового будинку з верандою

із західної сторони з 1/2 частиною господарських споруд за адресою:

АДРЕСА_1 ,

що належав матері ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка померла.

Також суд встановив, і це не оспорюють сторони, що спадкодавцю ОСОБА_4 на праві користування належала земельна ділянка площею 0,46 га.

Матеріали справи містять рішення Паришківської сільської ради від 28 грудня 1999 року № НОМЕР_1 , яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки розміром по 0,23 га кожному для обслуговування житлових будинків.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада

2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області

від 08 лютого 2010 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як спадкоємцями ОСОБА_4 за заповітом проведено поділ будинку на

АДРЕСА_1 відповідно до розміру їх часток: ОСОБА_1 виділено 1/4 частку будинку, а ОСОБА_2 - 3/4 частки будинку. З урахуванням часток у будинку встановлено порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок, а саме: ОСОБА_2 виділено у користування 3/4 земельної ділянки, площею 0,3585 га, ОСОБА_1 виділено у користування 1/4 земельної ділянки, площею 0,1195 га.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 04 травня

2011 року скасовано рішення Паришківської сільської ради від 12 січня

2011 року про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проєкту землеустрою на земельну ділянку та зобов`язано Паришківську сільську раду розглянути заяву ОСОБА_2 про передання їй у власність земельної ділянки площею 0,3583 га, на виконання якого видано виконавчий лист.

Рішенням Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області від 05 січня 2012 року надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність відповідачу ОСОБА_1 присадибної земельної ділянки жилого будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2300 га, з яких 0,0625 га - для будівництва та обслуговування будинку і 0,1675 га - для ведення особистого селянського господарства, а рішенням Паришківської сільської ради від 14 серпня 2012 року технічна документація затверджена

і земельна ділянка передана ОСОБА_1 у власність. На підставі цього рішення відповідач отримав два державні акти: ЯМ № 450281, ЯМ № 450282

на земельні ділянки площею 0,0625 га і 0,1675 га.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2013 року визнано недійсними та скасовано рішення Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області від 05 січня 2012 року в частині надання дозволу ОСОБА_1 на складання технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів на право власності на земельну ділянку та рішення Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області

від 14 серпня 2012 року про затвердження технічної документації та передання ОСОБА_1 у приватну власність земельних ділянок площею 0,0625 га

і 0,1675 га. При цьому апеляційний суд зазначив, що рішенням Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області ОСОБА_1 передано частину земельної ділянки у більшому розмірі, ніж та, що знаходиться у його користуванні, за рахунок частини земельної ділянки, виділеної ОСОБА_2 , чим порушено її права, а тому рішення Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області від 05 січня 2012 року та від 14 серпня 2012 року підлягають визнанню недійсними та скасуванню.

Цим же рішенням встановлено, що у користуванні ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка площею 0,3585 га на підставі рішення Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада 2009 року, отже, за таких обставин передання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,23 га

є безпідставним.

Цим же рішенням встановлено, що рішення Паришківської сільської ради

від 26 жовтня 1994 року та від 28 грудня 1999 року не тягнуть юридичних наслідків і не впливають на права та обов`язки сторін, оскільки не були реалізовані у встановленому законом порядку.

22 березня 2014 року на підставі рішень Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області ОСОБА_1 видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0625 га, з кадастровим номером :15:001:0020, та земельну ділянку площею 0,1675 га, з кадастровим номером :15:001:0021.

Рішенням Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області від 09 квітня 2014 року № 226-33-06 уточнено площу земельної ділянки, яка має бути передана у приватну власність і користування ОСОБА_2 , після обмірів згідно з матеріалами технічної документації, а саме: 0,1875 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд,

а також 0,0425 га - для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення йому, як власнику, перешкод у користуванні земельними ділянками у березні 2017 року.

ОСОБА_2 із зустрічним позовом звернулась до суду у травні 2017 року.

ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності до вимог

ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга подана у вересні 2018 року, розгляд касаційної скарги Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла

до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України 1991 року (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин між сторонами) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Ураховуючи, що правовідносини щодо права на земельну ділянку між сторонами виникли у 1993 році, то за нормами статті 30 ЗК Української РСР 1991 року

до набувача земельної ділянки автоматично переходило право власності

на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду у тих частках, в яких набувалось право власності на будівлю та споруду.

Встановлено, що між сторонами існує тривалий спір щодо розміру земельної ділянки, яка має бути передана у власність у зв`язку з набуттям у 1993 році права власності на житловий будинок в порядку спадкування, і цей спір неодноразово вирішувався в судовому порядку.

Так, рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області

від 08 лютого 2010 року, ОСОБА_1 виділено 1/4 частку будинку,

а ОСОБА_2 - 3/4 частки будинку. З урахуванням часток у будинку встановлено порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок,

а саме: ОСОБА_2 виділено у користування 3/4 земельної ділянки, що становить 0,3585 га, ОСОБА_1 виділено у користування 1/4 земельної ділянки,

що становить 0,1195 га.

З огляду на те що ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку, яка

не відповідає розміру часток у спадковому майні, встановлених рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 лютого 2010 року як рішенням, на підставі якого у ОСОБА_1 виникло право

на одержання земельної ділянки у власність, колегія суддів погоджується

з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про визнання недійсними

та скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно (земельні ділянки) від 22 березня 2014 року.

Касаційний суд відхиляє викладені в касаційній скарзі доводи про те,

що ОСОБА_2 звернулась із вимогами про визнання недійсним свідоцтва

на право власності на нерухоме майно від 22 березня 2014 року із пропуском строку позовної давності, оскільки суд достовірно встановив, що про існування цих свідоцтв ОСОБА_2 стало відомо лише з позовної заяви ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а стаття 261 ЦК України передбачає, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не лише безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав та особу правопорушника.

Разом з тим касаційний суд вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування рішень Паришківської сільської ради

від 28 грудня 1999 року і від 26 жовтня 1994 року.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив

до набрання чинності цим Кодексом.

Чинними на той час нормами ЦК УРСР, які регулювали питання позовної давності, - статтями 71, 76, 80 ЦК УРСР 1963 року, передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, та обов`язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

При цьому касаційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України 1990 року, що був чинним

на час постановлення рішень Паришківської сільської ради від 28 грудня

1999 року та від 26 жовтня 1994 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)

і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (стаття 23 ЗК України 1990 року).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 , яка померла у 1993 році, належала земельна ділянка площею 0,46 га на АДРЕСА_1 . Після її смерті ОСОБА_1 рішенням сесії Паришківської сільської ради від 26 жовтня 1994 року передано у власність земельну ділянку, розміром 0,23 га, а також рішенням Паришківської сільської ради від 28 грудня 1999 року № 24-08-23 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки розміром по 0,23 га кожному для обслуговування житлових будинків. Зазначені земельні ділянки

за їх заявами виділені ним за рахунок земельної ділянки площею 0,46 га,

що виділялась їх матері, не зважаючи на те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем

за заповітом 1/4 частини житлового будинку, а ОСОБА_2 - 3/4 частини житлового будинку і відповідно до діючого на той час законодавства земельна ділянка мала виділятися пропорційно частці у праві спільної часткової власності на житловий будинок.

Разом з тим, строк позовної давності для оскарження рішень Паришківської сільської ради від 28 грудня 1999 року та від 26 жовтня 1994 рокусплив

до набрання чинності ЦК України 2004 року.

З огляду на наведене, хоча позовні вимоги ОСОБА_2 у цій частині

є обґрунтованими, але судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень Паришківської сільської ради від 28 грудня 1999 року і від 26 жовтня 1994 року підлягають скасуванню

з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову

у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Оскільки інші позовні вимоги ОСОБА_2 є похідними від наведених вище,

то в їх задоволенні також необхідно відмовити.

Інші доводи, касаційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення його права власності аналогічні доводам апеляційної скарги та зводяться до незгоди

з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи

й тлумачення норм матеріального та процесуального права, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів попередніх інстанцій, зокрема апеляційного суду, який належним чином їх спростував. Відповідно

до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо

це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позову підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки за результатами розгляду справи судом касаційної інстанції частково задоволено вимоги касаційної скарги, ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень Паришківської сільської ради від 26 жовтня 1994 року й від 28 грудня 1999 року та прийнято

в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні цих позовних вимог,

то понесені у зв`язку з розглядом справи у вказаній частині в суді апеляційної

та касаційної інстанцій судові витрати підлягають стягненню із позивача

за зустрічним позовом - ОСОБА_2 . Однак, враховуючи, що особа, яка звернулася з касаційною скаргою, - ОСОБА_1 , є особою з інвалідністю другої групи, і при зверненні до суду він судовий збір не сплачував, то понесені

у зв`язку з розглядом справи в цій частині зустрічних позовних в суді апеляційної та касаційної інстанцій судові витрати підлягають стягненню з позивача

за зустрічним позовом ОСОБА_2 на користь держави, отже, із ОСОБА_2

на користь держави підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги щодо вказаних вище зустрічних позовних вимог, в розмірі 1 920 грн та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання касаційної скарги щодо зазначених вимог, в розмірі

2 560,00 грн.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 02 серпня 2018 року

в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2

до ОСОБА_1 , Паришківської сільської ради Баришівського району Київської області скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування заподіяної матеріальної і моральної шкоди рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 02 серпня

2018 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави 1 920,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 2 560,00 грн судового збору за подання касаційної скарги пропорційно до задоволених вимог.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов