ЄУН справи 678/303/20
Провадження №2-678-56/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року смт.Летичів

Летичівський районний суд Хмельницької області

у складі: головуючого-судді Лазаренка А.В.,

при секретарі судового засідання Іськовій Т.Л., Козка Л. М.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Кохан Б.П.,

представника відповідача - адвоката Панькової З.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Летичів в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» про поновлення на роботі і виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в суд із вищевказаною позовною заявою від 27.03.2020 року до відповідача, в якій просить: поновити її на роботі на посаду «Касир» Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп»; стягнути з Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2020 року до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона з 04.10.2011 року працювала на посаді «Касир» Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп». Наказом №2 від 02.03.2020 року Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» вона була звільнена з посади касира, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Своє звільнення вона вважає незаконним, оскільки посада «Касир» відповідно до штатного розпису КП «Летичівський спецлісгосп» від 02.01.2020 року, не скорочувалась та залишається дійсною. Відповідач не надав будь-яких економічно обґрунтованих підстав про звільнення її як штатного працівника із займаної посади. Вважає звільнення незаконним, тому що на дату звільнення вона перебувала у черговій відпустці з 19.02. 2020 року, яка тривала до 03.03.2020 року. Відповідно до ст 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період перебування працівника у відпустці. Відповідач не попередив її за два місяці про вивільнення із займаної посади, відповідно до ст.49-2 КЗпП України, чим і порушив дану норму Закону. Разом з цим відповідно до ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: пунктом 10) передбачено - працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. 11.03.2020 року на адресу відповідача було надіслано запит про витребування документів, проте до сьогоднішнього часу відповідач відповіді так і не надав. З 02.03.2020 року вона була звільнена і з того часу не працює. ВСУ в постанові від 14.09.2016 року за справою №6-419цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу. З урахуванням норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку №100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до довідки від 13.03.2020 року середньоденна заробітної плати становить 235,68 грн.

07.04.2020 року ухвалою Летичівського районного суду Хмельницької області позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

29.04.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву директора Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» Кремінського Л.Л. від 28.04.2020 року в якому останній просить відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її позову в повному обсязі, посилаючись на те, що 02.03.2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади, згідно п.1 ст.40 КЗпП на підставі наказу №2 «Про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штатної одиниці». Окрім цього, 28.12.2019 року керівником підприємства видано наказ №17 «Про скорочення штату працівників», відповідно до якого, у зв`язку з виробничою необхідністю з 02.03.2020 року скорочується посада касира, яку займала ОСОБА_1 , яка від підписання про ознайомлення даного наказу відмовилася. 02.01.2020 року ОСОБА_1 було надано повідомлення №1 «Про заплановане вивільнення» із пропозицією переведення на посаду інспектора по кадрах на 0,5 одиниці, згідно штатного розпису з посадовим окладом 6370 грн. Від отримання повідомлення ОСОБА_1 відмовилася, про що складено відповідний акт, за підписам головного бухгалтера ОСОБА_2 , бухгалтера ОСОБА_3 , бухгалтера ОСОБА_4 . Вище зазначені документи було направлено поштовим листом на адресу ОСОБА_1 , яке повернулося назад відправнику за письмовою відмовою одержувача. Обґрунтованість скорочення штатної одиниці касира полягає в тому, що з початку 2020 року по касі підприємства жодних операцій не проводилося, а тому утримування штатної одиниці касира є недоцільним на сьогоднішній день. Більш того ОСОБА_1 пропонувалася інша наявна на підприємстві посада, однак на зайняття якої вона не погодилася, а тому вважає, що звільнення працівника ОСОБА_1 відповідає вимогам діючого законодавства про працю. Крім того позивач у поданій позовній заяві посилається на те, що відповідач не надав відповіді на запит поданий нею 11.03.2020 року, однак відповідачем було надано відповіді на запит ОСОБА_1 та адвоката Бригади В.В, що діє в інтересах останньої, та в них наявні всі запитувані документи.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, а тому просить відмовити позивачу в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та безпосередньо дослідивши у судовому засіданні наявні у справі докази вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч. 2 ст. 2 КЗпП України (основні трудові права працівників) передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

В силу ст. 5-1 КЗпП України (гарантії забезпечення права громадян на працю) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як зазначено у ч. 2 ст. 22 КЗпП України (гарантії при укладенні, зміні та припиненні трудового договору) відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відподвідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 3 ст. 64 ГК України (організаційна структура підприємства) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судом встановлено, що згідно копії наказу в.о. директора Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» Кремінського Л.Л. №64 від 04.10.2011 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду касира з 04.10.2011 року з посадовим окладом згідно штатного розпису та покладено виконання обов`язків інспектора по кадрах, з доплатою Ѕ мінімальної заробітної плати до основного посадового окладу згідно штатного розпису.

Відповідно до копії штатного розпису Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» з 01.05.2018 року, було затверджено одну посаду касира з місячним окладом 5770 грн., на якій і працювала ОСОБА_1 .

Згідно з копіює розпорядження Летичівської районної ради Хмельницької області №4/2020-0 від 16.01.2020 року затверджено статут Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» у новій редакції.

Відповідно до копії статуту Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» (нова редакція), а саме розділу ІІІ Юридичний статус підприємства, п.3.2 підприємство здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України та цього Статуту, розділ VІ Права та обов`язки підприємства, п.6.1. підприємство має право самостійно: 6.1.1. планувати свою діяльність і визначати перспективи виробництва, п.6.1.2. визначати стратегію та основні напрями свого розвитку, відповідно до плану розвитку підприємства, п.6.2.4. визначати структуру управління підприємством і затверджувати штатний розпис, розділ VІІ Управління підприємством, 7.2. орган управління майном: п.7.2.2. затверджує статут підприємства та зміни до нього , здійснює контроль за виконанням керівником вимог статуту та приймає рішення у зв`язку з його порушенням, п.7.5.5. у межах своєї компетенції видає накази та інші акти, дає вказівки, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників підприємства, п.7.6. виробничі, трудові і соціально-економічні відносини підприємства з працівниками регулюються законодавством України про працю.

Згідно з копією штатного розпису Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» з 02.01.2020 року, було затверджено одну посаду касира з місячним окладом 5930 грн., на якій і працювала ОСОБА_1

28.12.2019 року директором Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» ОСОБА_5 видано наказ №17 «Про скорочення штату працівників», відповідно до якого, у зв`язку з виробничою необхідністю з 02.03.2020 року скорочується посада касира, яку займала ОСОБА_1 , від підписання про ознайомлення якого остання відмовилась.

02.01.2020 року ОСОБА_1 було надано повідомлення №1 «Про заплановане вивільнення» із пропозицією переведення на посаду інспектора по кадрах на 0,5 одиниці, згідно штатного розпису з посадовим окладом 6370 грн., від отримання якого ОСОБА_1 відмовилась, про що складено відповідний акт, за підписами головного бухгалтера ОСОБА_2 , бухгалтера ОСОБА_3 , бухгалтера ОСОБА_4 .

Згідно з копією заяви ОСОБА_1 від 18.02.2020 року про надання їй чергової відпустки на 14 календарних днів з 19.02.2020 року по 03.03.2020 року, останній було надано відпустку в період з 19.02.2020 року по 02.03.2020 року.

Відповідно до копії наказу Комунального підприємства Летичівської районної ради «Про чергову відпустку» №40 від 19.02.2020 року, ОСОБА_1 касиру підприємства надано чергову відпустку тривалістю 13 календарних днів, з 19.02.2020 року по 02.03.2020 року, та з даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена, про що свідчить її підпис про ознайомлення.

Відповідно до копії наказу Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» №42 від 02.03.2020 року «Про внесення змін до штатного розпису» у зв`язку із виробничою необхідністю та скороченням обсягу роботи, скорочено 02.03.2020 року штатну одиницю касир (код професії 4211) та пунктом другим вказаного наказу затверджено зміни до штатного розпису підприємства з 03.03.2020 року, без штатної одиниці касир.

Згідно копії наказу Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» №2 від 02.03.2020 року «Про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штатної одиниці» ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади касира з 02.03.2020 року, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, та доручено бухгалтерії провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , виплатити її компенсацію за не використану відпустку, та вихідну допомогу по скороченню.

В подальшому 02.01.2020 року вище зазначені документи було направлено поштовим листом на адресу ОСОБА_1 , яке повернулось назад відправнику з письмовою відмовою одержувача.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

В силу ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)) розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до листа Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» №293 від 11.09.2020 року підприємство повідомило про те, що у них на підприємстві профспілки немає в зв`язку з чим питання про скорочення посади касира на розгляд профспілки не виносилося.

Згідно з ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з копією штатного розпису Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» з 03.03.2020 року, було скорочено штатну одиницю, а саме посаду касира підприємства.

Одночасно з попередженням про звільнення, ОСОБА_1 було запропоновано іншу посаду інспектора по кадрах КП «Летичівський спецлісгосп» на 0,5 одиниці, згідно штатного розпису з посадовим окладом 6370 грн., тобто на вакантну посаду на підприємстві від якої позивач також відмовилась.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У ст. 49-2 КЗпП України (порядок вивільнення працівників) передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1). При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2). Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3).

У абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 16 листопада 1992 року судам роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048 цс 15.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 753/3889/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України (переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці) при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З аналізу норм п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 42 КЗпП України , якою врегульовано питання вивільнення працівників в зазначених випадках, слідує, що при звільненні за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 КЗпП України.

Із змісту ч. 1 ст. 42 КЗпП України убачається, що при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

Реалізація переважного права на залишення на роботі з урахуванням стажу та досвіду роботи працівника може мати місце у ситуації, коли скорочення штату стосується кількох аналогічних посад, а скороченню підлягає лише певна їх частина.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України (поновлення на роботі, зміна формулювання причин звільнення, оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Дослідивши в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що оскільки в судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт незаконного звільнення ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв`язку із викладеним не підлягають задоволенню вимоги і про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.1-4, 40, 49-2, 94, 116, ст.233 КЗпП України, ст.ст.2, 4, 10-13, 18, 19, 76-81, 247, 258, 259, 263-265, 273, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженка с.Лисогірка, Летичівського району Хмельницької області, п.і. 31534, проживаюча за адресою АДРЕСА_1 до Комунального підприємства Летичівської районної ради «Летичівський спецлісгосп» «Летичівський спецлісгосп», , місцезнаходження смт.Летичів, вул.І.Франка, 35/1, Летичівського району Хмельницької області, п.і. 31500 про поновлення на роботі і виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.

Суддя Летичівського

районного суду А.В.Лазаренко

Суддя Летичівського

районного суду А.В.Лазаренко