О К Р Е М А Д У М К А
"11" лютого 2021 р. м. Рівне
11 лютого 2021 року Рівненським апеляційним судом у складі колегії суддів: Шимківа С.С. (суддя-доповідач), Боймиструка С.В., Гордійчук С.О. розглянуто у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське Березнівського району Рівненської області на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2020 року (ухвалене у складі судді Собчука А.Ю.) у справі за позовом Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське Березнівського району Рівненської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення .
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі вселилися до спірного житлового будинку зі згоди попереднього власника, де проживають і зареєстровані понад 25 років. Вони іншого житла не мають, що позивачем і не заперечується. Їх виселення з цього будинку суперечить принципу пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Тому в контексті спірних правовідносин заявлені Релігійною громадою матеріально-правові вимоги не є законним заходом захисту речових прав нового власника.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, Релігійна громада Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське, Березнівського району, Рівненської області оскаржила його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначають, що Релігійна громада «Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське, Березнівського району, Рівненської області» є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого: форма власності приватна; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, оригінал документа втрачено, серія та номер: рішення №33 від 30.06.2011 року, виданий 27.07.2011 року, видавник: Виконавчий комітет Поліської сільської ради; Завірена копія протоколу загальних зборів релігійної громади, серія та номер: 1, виданий 17.03.2019, видавник: Релігійна громада.
Довідками № 7 від 19.02.2019 та № 482 від 24.01.2020р., виданими Поліською сільською радою Березнівського району, Рівненської області, підтверджується, що у спірному житловому будинку зареєстровано 9 осіб.
17 березня 2019 року парафіяльними зборами було вирішено підлеглість у канонічних і організаційних питаннях Релігійної громади змінити на підлеглість у канонічних і організаційних питаннях Українській Православній Церкві (Православній Церкві України).
Настоятель Корольчук С.М. такого рішення не підтримав, що стало підставою для припинення повноважень як його, так і інших членів парафіяльної ради.
У Релігійної громади виникла необхідність передати житловий будинок у користування нового настоятеля.
Рішенням загальних зборів Релігійної громади від 21.04.2019 року бувшого священика Свято-Михайлівського храму ОСОБА_1 попереджено про звільнення житлового будинку релігійної організації, у якому він проживає.
Відповідачі чинять Релігійній громаді перешкоди у користуванні житлом і добровільно відмовляються звільнити його.
Просили скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
За результатами апеляційного розгляду рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2020 року, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено - залишено без змін.
Я, як член колегії суддів по справі, не погоджуюся із прийнятим колегією судовим рішенням. Вважаю, що у справі наявні всі правові підстави для задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Статтею 7 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.
Релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. Релігійні організації можуть бути обмежені у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, передбачених законом. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом (стаття 18 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).
Згідно частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 листопада 2019 року житловий будинок АДРЕСА_2 , належить на праві приватної форми власності позивачу - Релігійній громаді Свято-Михайлівській парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Поліське, Березнівського району, Рівненської області.
Право власності на спірний об`єкт нерухомого майна є чинним.
Згідно указу Єпископа Рівненського і Острозького від 24 липня 1995 року № 65 настоятелем СвятоМихайлівського храму с. Поліське, Березнівського району, Рівненської області, призначено ОСОБА_1 , який з того часу проживає у наданому йому релігійною громадою спірному житловому будинку.
Вселення у спірний будинок відбулося з дозволу його колишнього власника - Релігійної громади СвятоМихайлівської парафії Сарненської єпархії Української православної церкви.
17 березня 2019 року загальними зборами Релігійної громади СвятоМихайлівської парафії Сарненської єпархії Української Православної Церкви було вирішено: підлеглість у канонічних і організаційних питаннях Релігійної громади СвятоМихайлівської парафії Сарненської єпархії Української Православної Церкви змінити на підлеглість у канонічних і організаційних питаннях Українській Православній Церкві (Православній Церкві України).
ОСОБА_1 такого рішення не підтримав.
Рішенням загальних зборів Релігійної громади Свято-Михайлівській парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) від 21.04.2019 року, бувшого священика Свято-Михайлівського храму ОСОБА_1 попереджено про звільнення житлового будинку релігійної організації, у якому він проживає.
Окрім ОСОБА_1 у спірному будинку проживають члени його сім`ї дружина ОСОБА_2 , діти - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та онуки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Факт проживання та реєстрації відповідачів підтверджено довідкою № 482 від 24.01.2020р., виданою Поліською сільською радою Березнівського району Рівненської області.
У той же чавс, згідно акту встановлення факту місця проживання, станом на 15 травня 2020 року, у спірному житловому будинку проживають та зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Відповідачі чинять Релігійній громаді перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням і добровільно відмовляються звільнити його.
У Релігійної громади виникла необхідність передати житловий будинок, який використовується для проживання священнослужителів Єпархії, у користування нового настоятеля.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи на житло.
З таким висновком погодитися не можу та вважаю, що право позивача на користування і розпорядження на власний розсуд своєю власністю підлягає захисту.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим, апеляційний суд мав би звернути увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.
Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідування позивачем легітимної мети, у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, колегія суддів повинна була вважати, що звернення позивача до суду за захистом порушеного права власника не являється формальним та несе в собі легітимну мету, оскільки останні бажають використовувати належний релігійній громаді будинок для проживання настоятеля їхньої церкви.
Відповідачі мають право побудувати собі житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
У даній справі спір виник між власником житлового будинку та відповідачем, який є його користувачем та продовжує проживати у ньому разом із членами своєї родини після свого увільнення від здійснення функцій настоятеля Свято-Михайлівського храму с. Поліське.
Відповідачі чинять Релігійній громаді перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням і добровільно відмовляються звільнити його.
У Релігійної громади виникла необхідність передати житловий будинок, який є церковним майном і надається у користування священнослужителям Єпархії, у користування нового настоятеля, яким ОСОБА_1 уже не являється.
Оцінюючи виселення відповідачів на предмет пропорційності переслідування легітимної мети, враховуючи суспільний інтерес, колегія суддів мала би зауважити, що звернення позивача до суду за захистом порушеного законного права власника не являється формальним та несе у собі легітимну мету, оскільки у Релігійної громади виникла необхідність передати житловий будинок, який є церковним майном, а не службовим житлом у розумінні ЖК УРСР та використовується для проживання священнослужителів Єпархії, у користування нового настоятеля. При цьому, апеляційним судом мали би враховуватися волевиявлення та інтереси громади села Поліське, яке парафіяни виявили шляхом голосування щодо зміни конфесійної приналежності.
ОСОБА_1 мав усвідомлювати, що спірний будинок використовується релігійною організацією для проживання священнослужителів Єпархії. Він користувався домоволодінням для проживання у період здійснення функцій настоятеля Свято-Михайлівського храму с. Поліське та розуміти, що після увільнення він зобов`язаний дане житло звільнити.
ОСОБА_1 не заперечує факту свого проживання та членів його родини у спірному будинку. Вважає проживання правомірним, що фактично обґрунтовує своєю незгодою із рішенням про зміну конфесійної приналежності релігійної громади с. Поліське. У той же час, таке рішення і право власності позивача є чинне і ніким не скасоване.
ОСОБА_1 має титул священника та може разом із своєю сім"єю підлягати забезпеченню житлом, яке належить або яким користується Єпархія його церкви, а не за рахунок Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське, Березнівського району.
При виборі і застосуванні норми права, апеляційним судом не враховані висновки, зроблені Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду за подібних правовідносин та викладені у постановах від 07 березня 2018 у справі № 677/1656/15-ц, від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц та від 02 липня 2020 року у справі № 308/7081/15-ц.
За таких обставин, вважаю, що позовні вимоги Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православна Церква України) села Поліське Березнівського району Рівненської області є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Суддя Рівненського
апеляційного суду С.С. Шимків