справа № 754/1254/13-ц головуючий у суді І інстанції ЗотькоТ.А.
провадження № 22-ц/824/3981/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - Мирошніченко І.В., на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії Державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ельбабаєва Баходіра Бекмурадовича, стягувач: ПАТ «Універсал Банк», в порядку ст. 447 ЦПК України,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії Державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ельбабаєва Баходіра Бекмурадовича, стягувач: ПАТ «Універсал Банк», в порядку ст. 447 ЦПК України. Вимоги скарги обґрунтовані тим, що на виконанні державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ельбабаєва Б.Б. перебувало виконавче провадження № 42842500, щодо стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк», відкрите на підставі виконавчого листа № 2-1497 від 16.07.2013, виданого Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 97 813, 41 швейцарських франків 41 раппен, що за офіційним курсом НБУ складає 836 138, 37 грн. На підставі постанови № 42842500 від 08.04.2014 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої державним виконавцем Ельбабаєвим Баходіром Бекмурадовичем, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєстроване обтяження, а саме: арешт всього нерухомого майна, що належить на праві власності ОСОБА_1 (номер запису про обтяження 7973506 дата реєстрації 08.12.2014). В подальшому 19.12.2014 р. виконавче провадження №42842500 закінчено на підставі п. 10 ст. 49 (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби) Закону України «Про виконавче провадження» в редакції №606-ХІУ від 26.10.2014 р.. Разом з тим, ВДВС Бориспільського МУЮ відмовлено у відкритті виконавчого провадження та направлено виконавчий документ до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Наразі відсутнє відкрите виконавче провадження, відносно ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою з Автоматизованої системи виконавчих проваджень. 03.02.2020 р. ОСОБА_1 було надано довідку, відповідно до якої станом на 03.02.2020 р. в останнього відсутня заборгованість за кредитним договором перед АТ «Універсал Банк». Отже, виконавчий лист № 2-1497 від 16.07.2013 р., виданий Деснянським районним судом м. Києва, на виконання якого відкрито виконавче провадження № 42842500, виконано. Не зважаючи на те, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед АТ «Універсал Банк», Боржник дізнався, що наразі наявне обтяження його майна. Звернувшись до відділу виконавчої служби з вимогою про зняття арешту з майна, боржник отримав відповідь, що в даному випадку виконавча служба позбавлена повноважень на зняття арешту з майна боржника, роз`яснивши, що ОСОБА_1 може скористатись своїм правом на звернення до суду, а також зазначивши, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання складає три роки, строк зберігання яких закінчився, включаються в акт про вилучення та підлягають знищенню. Отже, станом на час звернення до суду з даною скаргою виконавче провадження № 42842500, відкрите державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ельбабаєвим Баходіром Бекмурадовичем, знищено, в відтак на підставі викладеного заявник просить суд визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ельбабаєва Баходіра Бекмурадовича, яка полягає у не вчиненні дії щодо реєстрації припинення обтяження арештованого у межах виконавчого провадження №42842500 майна боржника, та зобов`язати державного виконавця вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження арештованого у межах виконавчого провадження №42842500 майна.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на дії Державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ельбабаєва Баходіра Бекмурадовича, стягувач: ПАТ «Універсал Банк», в порядку ст. 447 ЦПК України - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 , через представника - Мирошніченко І.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на обставини зазначені в скарзі, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, не з`ясування всіх фактичних обставин справи, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

При цьому, апелянт зазначає, що рішення суду виконане, стягнута заборгованість погашена поза межами виконавчого провадження, що виключає необхідність в подальшому застосуванні заходів примусового виконання рішення та є підставою для закінчення виконавчого провадження, зняття арешту з майна боржника, а також скасування інших вжитих заходів щодо виконання рішення.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Однак, відзив до суду не надійшов.

29.01.2021 року до суду надійшов лист старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гудзь Р.В., згідно якого просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 ..

В судовому засіданні представник апелянта, адвокат Мирошниченко І.В. просила апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця під час винесення постанови від 19.12.2014 про закінчення виконавчого провадження та направлення матеріалів до ВДВС Бориспільського МУЮ, були здійснені ним у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України. Будь-яких доказів втрати виконавчого листа та ненадходження останнього до ВДВС Бориспільського МУЮ суду не надано.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на виконанні державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ельбабаєва Б.Б. перебувало виконавче провадження № 42842500, щодо стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк», відкрите на підставі виконавчого листа № 2-1497 від 16.07.2013 р., виданого Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 97 813, 41 швейцарських франків 41 раппен, що за офіційним курсом НБУ складає 836 138, 37 грн.

08.04.2014 р. державним виконавцем відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії, якої направлено сторонам виконавчого провадження.

08.04.2014 державним виконавцем відповідно до вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, копію якої направлено сторонам до відома.

11.07.2014 р. державним виконавцем відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору копію якої направлено сторонам до відома.

11.07.2014 р. державним виконавцем відповідно до вимог ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій копію якої направлено сторонам до відома.

19.12.2014 р. виконавчий документ закінчено на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено на адресу ВДВС Бориспільського МУЮ для виконання.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та у порядку, встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Частиною 4 ст. 59 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" перелічено підстави, за наявності яких виконавець самостійно знімає арешт з усього майна (коштів) боржника або його частини. Такими підставами є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені п. 12 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону України "Про виконавче провадження".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (дійсної на час винесення постанови) зазначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Судом встановлено, що 19.12.2014 р. виконавчий документ закінчено на підставі п.10 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» та направлено за належністю іншому органу державної виконавчої служби - ВДВС Бориспільського МУЮ для виконання.

Згідно п.10 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії державного виконавця під час винесення постанови від 19.12.2014 р. про закінчення виконавчого провадження та направлення матеріалів до ВДВС Бориспільського МУЮ, були здійснені ним у межах повноважень та у спосіб, що визначені законодавством України. Будь-яких доказів втрати виконавчого листа, ненадходження останнього до ВДВС Бориспільського МУЮ, повернення до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) суду не надано, тому відсутні підстави для задоволення вимог скарги.

Крім того, колегія суддів критично розцінює посилання апелянта на відсутність заборгованості та на відмову ВДВС Бориспілького МУЮ у відкритті виконавчого провадження, оскільки сама по собі відсутність інформації у реєстрі виконавчих проваджень про відкрите виконавче провадження за виконавчим листом щодо стягнення боргу з боржника не свідчить про відсутність заборгованості.

При цьому, колегія суддів також критично розцінює довідку АТ «Універсал Банк» від 03.02.2020 року (а.с. 24), оскільки в ній міститься інформація лише про відсутність заборгованості перед АТ «Універсал Банк» станом на 03.02.2020 року. Натомість, вказана довідка також містить інформацію щодо відступлення права вимоги АТ «Універсал Банк» 31.01.2020 року щодо повернення заборгованості новому кредитору ТОВ «ФІНСТРИМ» і роз`яснено боржнику про необхідність звернення його з питань погашення заборгованості за кредитним договором до нового кредитора.

Будь яких доказів виконання судового рішення, відповідно до якого було видано виконавчий лист та відсутності у боржника заборгованості перед новим кредитором суду не надано.

Отже, вказані доводи апелянта на думку апеляційного суду не можуть бути підставою для задоволення скарги на дії Державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ельбабаєва Баходіра Бекмурадовича щодо визнаня протиправною бездіяльність державного виконавця, яка полягає у не вчиненні дії щодо реєстрації припинення обтяження арештованого у межах виконавчого провадження №42842500 майна боржника, та зобов`язаня державного виконавця вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження арештованого у межах виконавчого провадження №42842500 майна.

Інші доводи апелянта, на думку апеляційного суду також не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні скарги, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - Мирошніченко І.В. , залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура