Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2021 року Василівський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Носика М.А.

секретар судового засідання Чуча С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, в особі Посольства Російської Федерації в Україні, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, суд,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Василівського районного суду Запорізької області із позовом до Російської Федерації, в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є учасником бойових дій, і в період з 30 серпня 2015 року по 22 жовтня 2016 року приймав особисту участь в антитерористичній операції на сході України, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Позивач зазначає, що його безпосередня участь в бойових діях мала істотний вплив на його психічний, емоційний, фізичний та моральний стан, оскільки за час його перебування у зоні проведення антитерористичної операції, він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнавав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим. Позивач стверджує, що від початку збройної агресії Російської Федерації проти України до теперішнього часу, позивач, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими, на його звичному способі життя та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, бо він вимушений був йти на військову службу, перервати своє звичне проживання та спілкування з сім`єю, перебувати в зоні ведення бойових дій, а не мирно працювати та заробляти на життя собі та своїй сім`ї, кожного дня піддаватися ризику загибелі чи поранення, розуміючи, що під загрозою перебувають громадяни України, в тому числі і дружини та син позивача. Таким чином, внаслідок збройної агресії Російської Федерації особисто позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Російської Федерації, яка як держава агресор внаслідок ведення військових дій на території України, порушує як права позивача, так і права його дружини та сина.
Тому, позивач просить стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу було надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 17 березня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 10 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року до участі у цивільній справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство закордонних справ України.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кочева І.В. не з`явилися, в позові просили розглянути справу без їхньої участі.
Представник відповідача Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку. Жодних документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем суду не надано, відзив та заперечень на позов не подано.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Міністерства закордонних справ України в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи.
Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справ, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій і в період з 30 серпня 2015 року по 22 жовтня 2016 року приймав особисту участь в антитерористичній операції на сході України, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується довідкою виданою командиром військової частини пп/В6266 від 07 грудня 2016 року №150/1089.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Частина 1 статті 3 ЦПК України встановлює, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).
Звертаючись з даним позовом позивач доводив, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та, в першу чергу, у зв`язку з його безпосередньою участю в бойових діях, пов`язаною з ризиком для його життя та здоров`я, йому завдано моральної шкоди.
Тобто, предметом спору у даній справі є стягнення моральної шкоди із іноземної держави, а саме, Російської Федерації, яка визначена відповідачем у справі.
Статтею 497 ЦПК України передбачено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет.
Відповідно до «Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні», затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року №198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.
Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закон України «Про міжнародне приватне право» визначено, що приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.
Відповідно до ч.1 ст.79 Закон України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» закріплює принцип абсолютного судового імунітету (недоторканність, звільнення від чого-небудь) іноземної держави. Судовий імунітет держави включає: судовий імунітет у вузькому значенні слова - саму непідсудність однієї держави судові іншої держави, а також імунітет від забезпечення позову. Теорія абсолютного імунітету держави базується на принципі сучасного міжнародного публічного права суверенній рівності держав. Як суб`єкт міжнародного приватного права, держава не втрачає властивості суверена, а продовжує діяти як владна особа, що користується абсолютним імунітетом. Правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави.
На підставі принципу національного режиму і судового імунітету іноземної держави іноземці, як і громадяни України, можуть пред`явити позов до іноземної держави, просити про забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або законом України.
Питання про те, який орган іноземної держави компетентний дати таку згоду, вирішується законодавством даної іноземної держави. Іншими словами, іноземна держава не може бути залучена до суду як відповідач або третя особа без згоди на це компетентних органів відповідної держави. Таким чином, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави.
Він ґрунтується на суверенній рівності держав, в силу принципу «par in parem non habet imperium» - «рівний над рівними не має влади» і встановлено такі види імунітету держави: 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення).
Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки зі згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №914/3360/2012, провадження № 61-12127св19.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 травня 2020 року у справі №711/17/19, від 03 червня 2020 року у справі №357/13182/18.
21 листопада 2001 року Велика палата Європейського суду з прав людини винесла рішення у справах «МакЕлгінні проти Ірландії», «Аль-Адсані проти Сполученого Королівства» та «Фоґарті проти Сполученого Королівства», в яких зазначено, зокрема, що імунітет суверена є принципом міжнародного права, згідно з яким держава не підлягає юрисдикції іншої держави. Надання державі імунітету суверена у цивільному провадженні мало законну мету, яка відповідає міжнародному принципові забезпечення ввічливості і добрих стосунків між державами та поваги до суверенітету іншої держави. Європейська конвенція з прав людини має тлумачитися в якомога більшій гармонії з іншими нормами міжнародного права, частиною якого вона є, включаючи норми, що забезпечують імунітет держави.

Частиною 4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що відповідальною за шкоду, завдану Україні збройною агресією, є Російська Федерація, однак, такі законодавчі приписи не змінюють принцип судового імунітету, передбачений Законом України «Про міжнародне приватне право» та нормами міжнародного права.

Судом на адресу Посольства Російської Федерації в Україні рекомендованим листом було направлено позовну заяву з додатками разом з ухвалою про відкриття провадження у справі та виклики до суду.
Ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено Міністерство закордонних справи України, якому запропоновано звернутися із запитом до Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України, в тому числі цивільної справи №311/490/20 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації, в особі Посольства Російської Федерації в Україні, яке перебуває в провадженні Василівського районного суду Запорізької області.
Проте, згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача не отримана.
Отже, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не можуть бути предметом розгляду за відсутності в матеріалах справи згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача у відповідності до ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право»
Керуючись ст. ст. 2, 3, 4, 10, 12, 13, 77-81, 89, 229, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Російської Федерації, в особі Посольства Російської Федерації в Україні, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство закордонних справ України, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України відмовити.
Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.А.Носик