КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/4774/19 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Мазур Ю.Ю.

16 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві та просив:

стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 660 772,00 грн., з яких 659 122,00 грн. - вартість втрачених 16 велосипедів та 1 600,00 грн. - вартість проведення оцінки майна та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що прийняття органом державної влади неправомірного рішення про передачу речових доказів на зберігання сторонній особі - ОСОБА_3 , призвело до неналежного їх зберігання поза межами спеціального приміщення органу, та як наслідок стали об`єктом кримінального посягання.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2081/2021
Зазначає, що органом державної влади, а саме органом досудового розслідування в особі слідчого Собка О.О. порушено вимоги КПК України та Порядку в частині зберігання речових доказів, що призвело до завдання матеріальної шкоди позивачу, як власнику втрачених речей.

Звертає увагу на те, що від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші уповноважені державою органи, а тому є правомірним зазначення Державної казначейської служби України як одного з відповідачів.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

Представник Головного управління Національної поліції у м. Києві - Толстунова С.В. заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 та Головного управління Національної поліції у м. Києві, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо бездіяльності, незаконності дій органів поліції, без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві (далі - Голосіївського УП ГУНП у м. Києві здійснюється (здійснювалось) досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002565, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 березня 2018 року за ознаками вчинення кримінального порушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року надано слідчому Голосіївського УП ГУНП у м. Києві тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у громадянина ОСОБА_2 , а саме:

1)велосипед чоловічий «Sub Evo 20 men», чорно-зеленого кольору марки Skott;

2)велосипед жіночий «Contessa Scale RC 700 16», з серійним номером на рамі «НОМЕР_16», темно-синього кольору, марки Skott.

13 травня 2018 року слідчим Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Собком О.О., було проведено огляд місця події у приміщенні гаражного боксу № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: місто Львів, вулиця Раковського, 10, територія гарісто Львів, вулиця Раковського, 10, територія гаражного кооперативу «Мрія», та під час огляду у присутності потерпілого ОСОБА_3 , громадянина ОСОБА_2 і двох понятих було виявлено 29 (двадцять дев`ять) велосипедів різних марок: Scott, Specialized, Stevens, Cannondale, Comanche, Cube, Merida, GT, Bianohi, Battaglin, В-Twin, Focus, Xuert, Price, RockRider у частини з яких можливо були стерті та пошкодженні серійні номери на рамах велосипедів. Також серед вищевказаних велосипедів знаходилось 2 (два) велосипеди потерпілого ОСОБА_3 , які були викрадені у нього, а саме:

1)велосипед марки Scott «Scale RC», чорно-зеленого кольору, з серійним номером на рамі «НОМЕР_15»;

2)велосипед марки Scott «Scale RC», чорно-зеленого кольору, з серійним номером на рамі «НОМЕР_15».

Проведеним оглядом місця події було вилучено у громадянина ОСОБА_2 ще 16 (шістнадцять) велосипедів, у деяких з яких були частково стерті серійні номери. Велосипеди було вилучено оскільки на думку слідчого ці велосипеди мають важливе значення для встановлення обставин кримінального провадження. Зокрема, було вилучено велосипеди:

1)Cannondale, чорного-білого кольору, із вираженими ознаками затертого серійного номеру;

2)Bianohi, з повністю затертим серійним номером;

3)Cannondale, чорно-зеленого кольору, з пошкодженим серійним номером;

4)Scott, чорно-зеленого кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_2 ;

5)Cannondale, червоно-чорного кольору, із серійним номером на рамі R НОМЕР_6;

6)Focus, зеленого кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_3 ;

7)Scott, чорно-білого кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_7;

8)Spezialized, червоного кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_4 ;

9)GT, чорно-зеленого кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_5 ;

10)Comanche, біло-чорного кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_8;

11)Cube, зеленого кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_9;

12)Cube, чорного кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_10;

13)Cube, чорно-білого кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_11;

14)Scott, червоно-чорного кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_12;

15)Cannondale, зеленого кольору, із серійним номером на рамі НОМЕР_13;

16)Xuert, чорного кольору, із серійним номером на рамі 46 НОМЕР_14.

В той же день, 13 травня 2018 року слідчим слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Собко О.О. винесено постанову про визнання та приєднання до кримінального провадження речового доказу, якою визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження № 0002565 вищевказані велосипеди в кількості 18 (вісімнадцяти) одиниць.

Після цього слідчим Собко О.О. винесено постанову від 13.05.2018 про визначення місця зберігання речового доказу, згідно якої слідчий прийняв процесуальне рішення про визначення місця для зберігання всіх 18 велосипедів, які раніше ним були визнані в якості речових доказів - гаражного приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває у користуванні та розпорядженні потерпілого та, на думку слідчого сторони кримінального провадження ОСОБА_3 .

Після цього, слідчий передав потерпілому ОСОБА_3 в натурі 18 велосипедів, які раніше були вилучені у ОСОБА_2 , про що ОСОБА_3 написав зберігальну розписку (дата написання у розписці не вказана), якою підтвердив отримання цих 18 велосипедів. В той же час, слідчий не попередив ОСОБА_3 про відповідальність, передбачену ст. 388 КК України за незаконні дії щодо майна, на яке було накладено арешт.

В подальшому, 18 травня 2018 року ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва за клопотанням слідчого Собко О.О., погодженого з прокурором, в межах кримінального провадження №0002565 накладено арешт на вищезазначені 18 велосипедів.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018 апеляційну скаргу представника власника майна - ОСОБА_2 , задоволено, скасовано ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 18 травня 2018 року та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про арешт майна, а саме 18 велосипедів - відмовлено.

Позивач зазначив, що будучи правомірним власником 18 велосипедів, оскільки набув їх добросовісно, вживав заходів щодо поверненню йому в натурі належного йому майна, шляхом усного та письмового повідомлення слідчого про скасування арешту та вимогами повернути належні йому велосипеди. Слідчий Собко О.О. під різними приводами ухилявся від повернення майна і відтерміновував цю подію, таким чином незаконно утримуючи майно, достовірно знаючи про наявність судового рішення, яким арешт майна було скасовано, даний факт підтверджується наявними у Позивача записами телефонних розмов з слідчим Собко О.О .

Після призначення чергової дати нібито повернення майна на 25.09.2018 та зустрічі у зазначеній день безпосередньо за визначеним місцем зберігання майна - гаражним приміщення, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , присутній на зустрічі, як особа котрій слідчим майно було передане на зберігання. ОСОБА_3 повідомив, що велосипеди в кількості 18 одиниць, які правомірно належать ОСОБА_2 , за визначеним місцем зберігання відсутні, оскільки були викрадені декілька днів потому при невідомих обставинах. На підтвердження своїх слів ОСОБА_3 повідомив, що нібито викликав слідчо-оперативну групу та подавав відповідну заяву.

ОСОБА_2 зазначив, що слідчий Собко О.О. в порушення положення Інструкції, передав на зберігання майно - 16 велосипедів правомірним власником якого є ОСОБА_2 та на яке накладено арешт судом, сторонній особі ОСОБА_3 , що призвело до його втрати. Більше того, слідчий Собко О.О. з незрозумілих причин визначив місцем зберігання цього майна - гаражне приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний факт взагалі виглядає по меншій мірі дивним, адже саме з цього гаражу велосипеди були викрадені. Тобто слідчий свідомо вирішив зберігати арештоване майно у місці, яке нещодавно було об`єктом кримінального посягання.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про відшкодування майнової шкоди за втрачені велосипеди.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи.

Частина друга статті 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 5 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Встановлено, що в рамках кримінального провадження № 0002565, слідчим Собко О.О. винесено постанову від 13.05.2018 про визначення місця зберігання речового доказу, згідно якої слідчий прийняв процесуальне рішення про визначення місця для зберігання всіх 18 велосипедів, які раніше ним були визнані в якості речових доказів - гаражного приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває у користуванні та розпорядженні потерпілого та, на думку слідчого сторони кримінального провадження ОСОБА_3 (а. с. 32-38).

Після цього, слідчий передав потерпілому ОСОБА_3 в натурі 18 велосипедів, які раніше були вилучені у ОСОБА_2 , про що ОСОБА_3 написав зберігальну розписку (дата написання у розписці не вказана), якою підтвердив отримання цих 18 велосипедів. (а. с. 39-40).

В подальшому ОСОБА_3 повідомив, що велосипеди в кількості 18 одиниць, за визначеним місцем зберігання відсутні, оскільки були викрадені декілька днів потому при невідомих обставинах.

ОСОБА_2 зазначив, що слідчий Собко О.О. в порушення положення Інструкції, передав на зберігання майно - 16 велосипедів правомірним власником якого є ОСОБА_2 та на яке накладено арешт судом, сторонній особі ОСОБА_3 , що призвело до його втрати. Більше того, слідчий Собко О.О. з незрозумілих причин визначив місцем зберігання цього майна - гаражне приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, вилучене у позивача під час кримінального провадження майно, було передане на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , а тому обов`язок з повернення даного майна виник саме у даної фізичної особи, як і відповідальність за незбереження такого майна.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції не встановлено винних дій Державної казначейської служби України, Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, наявність заподіяння шкоди відповідачами та причинного зв`язку між їх неправомірними діями і заподіяною шкодою позивачу.

Також не встановлено, що позивач є власником вказаних велосипедів.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення протиправної поведінки відповідачів, внаслідок чого позивачу було заподіяно шкоду, як не доведено і факту, що він є власником зазначеного вище майна.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1-2 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

Встановлено, що позивач не довівши своє право власності на спірне майно звернувся з відповідним позовом.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17.02.2021.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова