СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14021/16-ц

пр. № 2/759/95/21

17 листопада 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участі секретаря судових засідань Сироти А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Любченко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна» про стягнення невиплачених сум, належних працівникові при звільненні,

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернувся до суду з позовом ТОВ «Медіа Група Україна» з урахуванням збільшених позовних вимог про стягнення заборгованості за індексацію заробітної плати за період з 01.05.2012 до 19.07.2012р. у розмірі 36,18 грн.; середньої заробітної плати за період прострочення від 19.07.2012р. до 01.07.2020 у розмірі 16 991 261,70 грн.; стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату суми індексації заробітної плати у розмірі 31,61 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 10 510,00 грн./а.с.244-246, т.3/.

В обгрунтування позову посилався на те, що між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір від 10.08.2011р. із терміном дії до 09.08.2013р. Відповідно до трудового договору позивач був прийнятий на роботу на посаду фінансового директора у ТОВ «Медіа Група Україна» з 10.08.2011. 19.07.2012 р. сторони уклали угоду про припинення трудового договору за згодою сторін. Відповідно до угоди останнім днем роботи позивача у компанії була вказана дата 19.07.2012р та домовились про те, що відповідач виплатить вихідну допомогу двома частинами. Позивачу не було відомо про факт нарахування індексації заробітної плати відповідачем у період з 10.08.2011 до 19.07.2012р. Випадково натрапивши в мережі інтернет на інформацію про те, що така індексація повинна була здійснюватися, він провів самостійний розрахунок. Враховуючи те, що поріг індексації перевищив 101 відсоток лише у період з травні 2012р. по липень 2012р., індексації підлягає заробітна плата позивача за період з 01.05.2012 до 19.07.2012р. А тому на підставі розрахунків позивача сума індексації становить 36,18 грн. Крім того, позивач вважає, що у зв`язку з тим, що відповідачем не було нараховано індексацію заробітної плати (у порушення ст. 95 КЗпП) та не здійснено виплати необхідної суми, що належить позивачу у день звільнення у порушення ст. 116 КЗпП відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середню заробітну плату за період прострочення від 19.07.2012р. до 01.07.2020р. у розмірі 16 991 261, 70 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва 01.11.2016р. відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.03.2017р. позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду /а.с.160, т.1/.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.05.2017р. скасовано ухвалу суду від 30.03.2017р. про залишення без розгляду/а.с.242-245,т.1/.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 21.02.2018р. прийнято в провадження судді Шум Л.М. вказану цивільну справу/а.с.172, т.2/.

Ухвалою Святошинського районного суду від 20.02.2019р. призначено проведення процедури врегулювання спору у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна» про стягнення невиплачених сум, належних працівникові при звільненні, за участю судді Шум Л.М.

25.09.2019р. ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відновлено провадження по цивільній справі за позовними вимогами ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна». Цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_2 до ТОВ «Медіа Група Україна» про стягнення невиплачених сум, належних працівникові при звільненні передано для визначення складу суду на підставі ст. 33 ЦПК України.

/а.с.157, т. 3/.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 10.10.2019р. призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання/а.с.163, т.3/.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 27.01.2020р. позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВ «Медіа Група Україна» про стягнення невиплачених сум, належних працівникові при звільненні - залишено без руху/а.с. 206, т.3/.

03.02.2021р. ухвалою суду продовжено розгляд справи у зв`язку із усуненням недоліків/а.с.220, т. 3/.

Ухвалою суду від 10.12.2020р. продовжено представнику відповідача Варічевій Л.С. строк для подачі відзиву на позовну заяву ОСОБА_2 до ТОВ «Медіа Група Україна» про стягнення невиплачених сум, належних працівникові при звільненні, до 31.12.2020 року./а.с.40, т.4/.

28.09.2021р. закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті/а.с. 93, т. 4/.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача Варічева Л.С. подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що під час трудових відносин з відповідачем, саме позивач був наділений правом підпису без обмежень банківських, фінансових та платіжних документів, в тому числі в елктронній формі, що підтверджуєтьсяя довіреністю, саме позивач поставив свій перший підпис під платіжним дорученням № 699 від 19.07.2012р. на суму 877 453,54 грн., що виплачувалась при звільненні. Отже про нібито порушення свого права позивач дізнався 19.07.2012р., проте звернувся до суду з позовними вимогами лише 07.10.2016р., пропустивши таким чином строк, встановлений ч. 1 ст .233 КЗпП. Виплата середнього заробітку в якості компенсації за час затримки розрахунку не може вважатись заробітною платою, не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати та не витікає із трудового договору, як підстави для такої виплати. Позивач не наводить з чого саме складається сума, отримана ним при звільненні, отже незрозуміло, на чому базується його твердження про те, що до складу цієї суми не увійшла сума індексації заробітної плати за липень. За бездоказовим твердженням позивача сума, невиплачена при звільненні складає 36,18 грн., в той час як розмір його посадового окладу в період роботи у відповідача становив 142 00,00 грн. на місяць. За стягненням цієї суми позивач звернувся лише через чотири роки після звільнення. ОСОБА_2 виплачена в повному обсязі договірна вихідна допомога у розмірі 852 000,00 грн, не варто забувати й про 502 000, 00 грн., виплачені позивачеві для навчання у престижній міжнародній бізнес-школі, яким він так і не скористався.

Представник позивача подав відповідь на відзив в якому пояснив, що позивач не обмежений будь-яким строком звернення до суду з позовними вимогами про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Сторони передбачали у трудовому договорі обов`язок відповідача виплатити вихідну допомогу у разі дострокового розірвання договору. Враховуючи, що відповідач виплатив повну суму вихідної допомоги не в день звільнення, а 21.09.2012р, тим самим порушив турдове законодавство України.

Представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності, оскільки ОСОБА_2 в період з 10.08.2011р. по 19.07.2012р. мав статус службової особи відповідача, обіймав посаду фінансового директора відповідача, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків із забезпеченням якісної, відповідно до вимог законодавства України, фінансової діяльності відповідача, в тому числі пов`язаної з належним нарахуванням та виплатою заробітної плати працівникам відповідача, в тому числі і самому собі. Саме позивач поставив свій перший підпис під платіжним дорученням № 699 від 19.07.2012р. на суму 877 453,54 грн., що виплачувалась йому при звільненні. Тобто про порушене нібито право позивач дізнався 19.07.2012р., проте звернувся до суду з позовними вимогами лише 07.10.2016р., пропустивши таким чином строк, встановлений ч. 1 ст.233 КЗпПП України.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, приходить до наступного висновку.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачає ч. 1 ст. 15 ЦК України.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені, що відповідає ст. 3 ЦПК України.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

10.08.2011р. між ТОВ «Медіа Група Україна» та ОСОБА_2 було укладено трудовий договір/а.с.8, т.1/.

Відповідно до п. 1.1 договору працівник приймається на роботу роботодавця на посаду фінансового директора, на умовах визначених цим договором та чинним законодавством України, та зобов`язується своїми особистими діями виконувати роботу, передбачену цим договором та посадовою інструкцією працівника, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку та іншим внутрішнім документам, затверджених роботодавцем.

19.07.2012 року між ТОВ «МЕДІА ГРУПА УКРАЇНА» та ОСОБА_2 було укладено угоду про припинення трудового договору за згодою сторін, за умовами п. 2.1.3 згідно п. 8.4 трудового договору роботодавець зобов`язується виплатити працівнику вихідну допомогу, яка включає всі податки та обов`язкові внески, в розмірі шести заробітних плат, як визначено у п.6.1 трудового договору у сумі 852 000,00 грн. Виплата вихідної допомоги здійснюється з одночасним утриманням з її суми обов`язкових податків та внесків у розмірах, передбачених чинним законодавством України, в наступному порядку: не пізніше дати звільнення працівнику виплачується перша частина вихідної допомоги у розмірі 426 000,00грн. ; 20.09.2012р. працівнику виплачується друга частина вихідної допомоги у розмірі 426 000,00 грн/а.с.15, т.1/.

Відповідно до наказу № 19-К від 19.07.2012р. ОСОБА_2 звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі угоди про припинення трудового договору за згодою сторін від 19.07.2012р. та трудового договору від 10.08.2011р./а.с.57, т.4/.

Відповідно до платіжного доручення № 699 від 19.07.2012р. позивачу було виплачено суму у розмірі 877 453,54 грн.(заробітна плата за липень)/а.с.59,60 т. 4/.

Так, відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При цьому, як передбачено положеннями ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Позивач вказує на те, що до складу його заробітної плати у період з 01.05.2012 до 19.07.2012р. не увійшла сума індексації у розмірі 36, 18 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Індексація заробітної плати працівників здійснюється на підставі і у відповідності до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 із змінами та доповненнями.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, що діяв на момент виникнення правовідносин) індексація грошових доходів населення проводиться в разі , коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Судом встановлено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) в травні 2012 року становив 99,7 %; в червні - 99,7 %; в липні - 99,8 %. Всього за рік (2012р.) 99,8%.

Індексація заробітної плати проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін у одному з місяців перевищить поріг індексації, який законодавчо встановлено в розмірі (станом на 2012р.) 101 відсоток.

Індексації підлягає заробітна плата у межах прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розміри якого щороку затверджуються Верховною Радою України в Законі про Державний бюджет України.

Частина заробітної плати, яка перевищує розмір прожиткового мінімуму не індексується.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що поріг індексації не перевищив 101 % , а тому заробітна плата не підлягала індексації.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1,2 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів, що заробітна плата ОСОБА_2 не індексувалась та з чого саме позивач виходив визначаючи суму індексації саме в розмірі 36,18 грн.

Крім того позивач просить стягнути середній заробіток за період прострочення з 19.07.2012р. по 01.07.2020р. у розмірі 16 991 261,70 грн.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснено в пункті 32постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Щодо застосування позовної давності слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1,2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі N 910/4518/16 (провадження N 12-301гс18).

Разом з тим, у позовній заяві позивач вказує, що трудові відносини ОСОБА_2 припинилися 19.07.2012р. При цьому, до суду з вказаним позовом позивач звернувся 07.10.2016 року.

Як вбачається із матеріалів справи позивач під час трудових відносин з відповідачем, був наділений правом підпису без обмежень банківських, фінансових та платіжних документів. Саме ОСОБА_2 було підписано платіжне доручення № 699 від 19.07.2012р. про виплату йому суми у розмірі 877 454,54 грн., тобто саме з цього часу слід рахувати строк звернення до суду, у разі, якщо він вважав, що його право порушено.

Жодних причин, які б вказували на поважність пропуску звернення до суду, позивачем не вказано, а також не надано жодних доказів на підтвердження неможливості звернутись до суду із позовом у встановлений строк.

Між тим, у п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Окрім того, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року № 6-44041св12 та від 03.06.15 року №6-12356св15).

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то зазначене слугує самостійною підставою для відмови при пропуску строку звернення до суду.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.47, 95,116,117, 233, КЗпП України,ст. ст. 12-13, 77-81, 211, 228, 235, 258-259, 270-279, 280-284, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіа Група Україна» про стягнення невиплачених сум, належних працівникові при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О. Петренко