У Х В А Л А

судового засідання

07.12.2021 року м.Львів

Франківський районний суд міста Львова в складі :

головуючого судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря - Оверко Я.Б.

представника приватного виконавця - Гриніва Т.В.

представника заінтересованої особи - Новосельської М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за скаргою ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» на бездіяльність приватного виконавця, з участю: приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича, боржника ОСОБА_1 тазаінтересованої особи: органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради -

в с т а н о в и в:

06.10.2021 року представник заявника ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» завернувся до суду зі скаргою, в якій просить зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем провести усі необхідні заходи щодо примусової реалізації в рамках виконавчого провадження ВП № 66514224 та 66514047 квартири АДРЕСА_1 , яка належить виключно на праві приватної власності ОСОБА_1 , без отримання згоди відповідного органу опіки та піклування.

В обґрунтування скарги покликаються на те, що 13 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області виконавчого округу Львівської області Білецький І.М. відкрито виконавче провадження № 66514224 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2830/10 виданий 21.04.2011 Франківським районним судом м. Львова, солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП "ТурРетур" на користь ВАТ КБ "Надра" правонаступником якого є ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» заборгованість за кредитним договором № 244/МБ-ЦБ від 04.12.2007 року,в сумі 1369433 гривень 32 копій та судові витрати в розмірі 1700,00 грн. та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення та виконавче провадження № 66514047 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2830/10 виданий 21.04.2011 Франківським районним судом м. Львова, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП "ТурРетур" на користь ВАТ КБ "Надра" правонаступником якого є ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» заборгованість за кредитними договорами № 643/05-Ф від 03.08.2005 року та по Кредитному договору № 35/МБ-ЦВ від 19.04.2007року, в сумі 964 584 грн. 55 копійок.

20.08.2021 року приватним виконавцем відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» в процесі примусового виконання вищезазначених виконавчих провадженнях накладено арешт та здійснено опис іпотечного нерухомого майна боржника, а саме: квартира АДРЕСА_1 .

25.08.2021 року стягувач звернувся до приватного виконавця із заявою, в якому просив винести постанову про призначення оцінювача - експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання, для проведення оцінки вищезазначеного нерухомого майна та передати для примусової реалізації до ДП «СЕТАМ» описане та арештоване майно, а саме: АДРЕСА_2 , яка належить боржнику - ОСОБА_1 з метою задоволення вимог стягувача.

28.09.2021 року стягувачем отримано відповідь приватного виконавця від 07.09.2021 року вих. № 1613, де проінформовано стягувача, що реалізація описаного та арештованого майна в рамках виконавчих проваджень 66514224 та 66514047 не може бути виконаною приватним виконавцем відповідно до п. 28 Інструкції з примусового виконання рішень у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону, а саме, як посилається виконавець в своєму листі, що відповідно до відповіді Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 02.09.2021 № 260001-вих-78328, орган опіки та піклування вважає за недоцільне реалізацю квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки у зазначеній квартирі зареєстована та має право користування малолітня дитина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що іпотекодавцем було порушено вимоги договору Іпотеки від 03 серпня 2005 року, оскільки малолітня дитина була зареєстрована в іпотечній квартирі після укладення договору іпотеки та без згоди на це іпотекодержателя, тому вважає, що дитина не наділена правом користування предметом іпотеки, а тому наявність самого факту прописки малолітньої особи в квартирі після укладення договору іпотеки не може розцінюватись як обґрунтування відсутності можливості звернення на нього стягнення.

Крім того, вищезазначена квартира була передана в іпотеку згідно іпотечного договору з метою належного забезпечення кредитних зобов`язань, а іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема на підставі рішення суду.

Разом з тим, зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 не є дочкою самого боржника - власника іпотечного майна, тому не породжує у неї право власності на це житло чи право користування ним.

Відтак, вважає дану позицію приватного виконавця необґрунтовану та таку, що не ґрунтується на вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав стягувача під час здійснення виконавчого провадження, а тому просить скаргу задовольнити у повному обсязі.

Представник стягувача у судове засідання не з`явився, однак подав через канцелярію суду письмову заяву про заслухання даної скарги у його відсутності.

Боржник ОСОБА_1 у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання скарги, не з`явилася. В письмовому відзиві на скаргу на бездіяльність приватного виконавця просила її залишити без задоволення у зв`язку її безпідставністю, а тому суд вважає, що скаргу слід слухати її відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Представник оскаржуваної особи - адвокат Гринів Т.В. у судовому засіданні не заперечив проти задоволення скарги та пояснив, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І.М. дія в межах Закону «Про виконавче провадження», тому вважає, без згоди органу опіки та піклування реалізації квартири на прилюдних торгах є не можливою. Просив суд винести справедливе рішення по даній справі.

Представника заінтересованої - особи органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у судовому засіданні не заперечила проти задоволення скарги та пояснила,що до них звернувся з вимогою приватний виконавець Білецький І.М. для надання дозволу з метою реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_2 де зареєстована малолітня дитина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки чиним законодавстовм не дозвлене звуження та обмеження прав малолітніх дітей, органом опіки та пілування надано відповідь від 02.09.2021 № 260001-вих-78328 про відмову для реалізації даної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Просила суд при винесені рішення врахувати інтереси даної малолітньої дитини.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та доводи скарги, вважає, що скарга ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У судовому засіданні встановлено, що 10.06.2010 року Франківським районним судом м. Львова було винесено рішення по справі №2-2830/10 за позовом ВАТ «КБ «НАДРА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Тур-ретур» про стягнення заборгованості, на підставі якого стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Тур-ретур» на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості в сумі 1 369 433,32 грн.; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості в сумі 964 584,55 грн. та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Тур-ретур» на користь філії ВАТ КБ «Надра» Львівське РУ судові витрат в розмірі 1 700 грн. державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, що були сплачені при поданні позовної заяви.

05.04.2011 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10.06.2010 року залишено без змін.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2020 року заяву ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» задоволено.

Замінено сторону стягувача з ПАТ «КБ «НАДРА» у виконавчому листі по справі №2-2830/10 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Тур-ретур» на користь ПАТ «КБ «НАДРА» заборгованості за кредитним договором №244/МБ-ЦВ від 04.12.2007 року на його правонаступника ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН».

08.09.2021 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргуОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2020 року залишено без змін.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2021 року заяву ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» задоволено.

Замінено сторону стягувача з ПАТ «КБ «НАДРА» у виконавчих листах по справі №2-2830/10 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «НАДРА» заборгованості за кредитними договорами № 643/05-Ф від 03.08.2005 року та № 35/МБ-ЦВ від 19.04.2007 року на його правонаступника ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН».

13 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області виконавчого округу Львівської області Білецький І.М. відкрито виконавче провадження № 66514224 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2830/10 виданий 21.04.2011 Франківським районним судом м. Львова, солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП "ТурРетур" на користь ВАТ КБ "Надра" правонаступником якого є ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» заборгованість за кредитним договором № 244/МБ-ЦБ від 04.12.2007 року,в сумі 1369433 гривень 32 копій та судові витрати в розмірі 1700,00 грн. та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

В рамках виконавчого провадження № 66514224 приватним виконавцем 20.08.2021 року накладено арешт та здійснено опис іпотечного нерухомого майна боржника, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

25.08.2021 року стягувач звернувся до приватного виконавця із заявою, в якому просив винести постанову про призначення оцінювача - експерта, субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання, для проведення оцінки вищезазначеного нерухомого майна та передати для примусової реалізації до ДП «СЕТАМ» описане та арештоване майно, а саме: АДРЕСА_2 , яка належить боржнику - ОСОБА_1 з метою задоволення вимог стягувача.

Згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 07.09.2021 вих. № 1613 було проінформовано стягувача - ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» про те, що реалізація описаного та арештованого вище згаданого майна боржника в рамках виконавчого провадження №66514224 не може бути виконано приватним виконавцем, відповідно до п.28 Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5). А саме, як посилається виконавець в своєму листі, що відповідно до відповіді Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 02.09.2021 № 260001-вих-78328, орган опіки та піклування вважає за недоцільне реалізацю квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки у зазначеній квартирі зареєстована та має право користування малолітня дитина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа Жовнер проти України від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

У частині першій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст.10 зазначеного вище Закону одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно з вимогами ч.1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону «Про виконавче провадження» встановлено, що на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Нормою п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника.

Стаття 46 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно з ч.2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

З матеріалів справи вбачається, що на теперішній час вимоги за виконавчим документом боржником не виконані та заборгованість за кредитними договорами в повному обсязі не погашена. Стягнутих коштів виявилось недостатнім для погашення заборгованості в повному обсязі. Зареєстрований за боржником транспортний засіб не виявлено та оголошено у розшук.

За частиною першою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно.

Відповідно до частини 1 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.

Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Зокрема, згідно із частиною сьомою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» передбачає можливість реалізації предмета іпотеки за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Відповідно до ст.ст. 50, 51, 61, 62 Закону України «Про виконавче провадження», примусова реалізація предмета іпотеки за рішенням суду з прилюдних торгів не є правочином, а є виконанням рішення суду, а тому згода органу опіки та піклування на реалізацію квартир з аукціону в процесі виконання рішення суду не вимагається.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками ухвали Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15.09.2010 року(справа № 6-7615 св10).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На момент укладення договору іпотеки 03.08.2005 року, малолітня дитина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 не була зареєстрована у квартирі, переданій в іпотеку, а була зареєстрована після укладення договору іпотеки.

Постановою пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки, не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстав невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду про звернення стягнення, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, в якому право користування належить малолітній дитині не потрібен. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватися чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду та проведення прилюдних торгів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.07.2018 року по справі № 761/4494/13ц та від 27.06.2018 року у справі № 367/2506/15ц.

Аналогічно вказує практика Верховного Суду по справі № 754/15589/14-ц від 02.10.2019 року, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається.

Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).

У відповідності до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15). Цей висновок зводиться до наступного: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (п.п. 88-90).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Правочин щодо відчуження за договором купівлі-продажу квартири, яка належить на праві приватної власності бабі малолітньої дитини, в якій ця дитина проживала, не порушують прав цієї дитини, оскільки вона має право на проживання за місцем проживання кожного з її батьків.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), зазначив, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

У відповідності до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з ст.64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.ч.1-4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відтак, суд враховує, що зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 не є дочкою самого боржника - власника іпотечного майна, а онукою, тобто не є членом сім`ї останньої в розумінні наведених вище положень, тому не породжує у неї право власності на це житло чи право користування ним.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

У розд. VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачено можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

У відповідності до вимог статті 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що приватним виконавцем не здійснено передбачених законом заходів щодо передачі описаного майна - квартири АДРЕСА_1 на реалізацію, отже свідчить про не правомірність дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М.

З огляду на наведене, констатуємо, що принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню.

При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відтак, за наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення виконавцем певних дій, останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення.

Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду викладені в постанові від 28.05.2019 року по справі №905/2458/16.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 26 грудня 2003р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу.

З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що скаргу ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» слід частково задоволити та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича вжити заходів щодо передачі описаного майна - квартири АДРЕСА_1 на реалізацію з примусового виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 10.06.2010 року по справі №2-2830/10 за позовом ВАТ «КБ «НАДРА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Тур-ретур» про стягнення заборгованості.

Разом з тим, враховуючи зазначене, керуючись принципом розумності як однією з загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), враховуючи принцип верховенства права, виходячи із завдання цивільного судочинства та застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства, суд приходить до висновку, що при частковому задоволені даної скарги приватним виконавцем не буде допущено порушення відповідних прав ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спосіб, зазначений боржником у відзиві на скаргу на бездіяльність приватного виконавця.

Керуючись ст.ст. 258-261, 450, 451, 452 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» -

п о с т а н о в и в :

скаргу ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» частково задовольнити.

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігора Мироновича вжити заходів щодо передачі описаного майна - квартири АДРЕСА_1 на реалізацію з примусового виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 10.06.2010 року по справі №2-2830/10 за позовом ВАТ «КБ «НАДРА» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Тур-ретур» про стягнення заборгованості.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 15.12.2021 року.

Суддя Мартинишин М.О.