Номер провадження 2/754/2285/21
29 листопада 2021 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Таран Н.Г.
за участю секретаря судових засідань Куценко Ю.В.,
розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійним кредитного договору,
14.12.2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача в якому просить суд визнати недійсним Кредитний договір № 001/20/093985 від 21.08.2020 року.
Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 21 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Глобал Кредит» було укладено Кредитний договір № 001/20/093985, за умовами договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 2 400,00 грн., на термін 14 днів з 21 серпня 2020 року по 04 вересня 2020 року включно, з платою користування кредитом у вигляді фіксованої ставки у розмірі 2.00% за добу, що дорівнює 732 % річних. Поряд з цим, позивач вказує на те, що відповідно до п. 3.3 Кредитного договору, в разі виконання Позичальником зобов`язань в строк, що відрізняється від планової дати погашення, що зазначена в п. 2.1 Договору, відсоткова ставка розраховується наступним чином а саме: п. 3.3.1 Договору, за перші 30 днів користування кредиту встановлюється відсоткова ставка у розмірі 2,00 % за кожний день користування; п. 3.3.2 Договору, у разі прострочення зобов`язань, починаючи з 1-го по 3 - тій календарний день у розмірі 2,00 % за кожний день користування; п. 3.3.3. прострочення зобов`язання починаючи з 4-го по 100-тий календарний день у розмірі 2,20 % за кожний день користування. Згідно п.п. 3.4., 3.5. Кредитного договору у разі, якщо плановий строк виконання зобов`язань Позичальником виявиться в діапазоні значення пп. 3.3.1. Договору, при його порушенні (простроченні) дана відсоткова ставка застосовується виключно на строк, що зазначений в п. 2.1. Договору. В разі, якщо строк виконання зобов`язань Позичальником виявиться в діапазоні значення між граничною датою, що зазначена в пп. 2.1. та пп. 3.6., починаючи з першого дня граничної дати, зазначеної в п. 2.1., починає застосовуватися дія п.п. 3.3.2. Відповідно до п.3.6. Кредитного договору в разі, якщо Позичальник в повному обсязі виконує взяті на себе зобов`язання у строк, що обумовлений в п.2.1. даного договору плюс З і три) доби, в цьому випадку Кредитор залишає за собою право не застосовувати пеню, вказану у пп. 3.3.3. Договору. Згідно п.3.7. Кредитного договору при порушенні строків сплати за Договором і простроченні зобов`язань), Кредитор застосовує відсоткову ставку, що в п. 3.3.3. та набуває право нарахувати пеню та штрафні санкції, відповідно до умов п.3.3.3 даного Договору. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його право як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про третейські суди» у зв`язку з чим, позивачем у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення, а тому позивач змушений звернутись до суду. Так, позивач вказує на те, що перед укладенням спірного Кредитного договору відповідач, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав та грубо порушив вимоги ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не надавши позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту. Також позивач вважає, що відповідачем порушено п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», так, позивач вважає несправедливими умови підпункту 3.3.3 п.3.3. договору, так, в ньому встановлено вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації понад п`ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання позивачем зобов`язань за договором. Також позивач вказує на те, що п.п 3.3.3 п. 3.3 Кредитного договору прямо суперечать нормам встановленим ч. 1 ст. 61 Конституції України, оскільки встановлює подвійну відповідальність за неналежне виконання кредитного договору. Також позивач вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого зокрема п. 7.1 Договору не узгоджується із положенням п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» а тому, оспорюваний пункт 7.1 Договору є недійсним.
Ухвалою судді від 18.12.2020 року відкрито провадження у вказаній вище справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце слухання повідомленні належним чином, в той же час, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, не заперечували про заочний розгляд справи..
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України, про причину неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за її відсутності не надіслала.
Оскільки відповідач від якого не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності у судове засідання не з`явились, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
21 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» укладено Договір фінансового кредиту № 001/20/093985 (а. с. 10).
Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Кредитор надає Позичальнику фінансовий кредит у розмірі 2400,00 грн., на засадах строковості, зворотності та платності, а Позичальник зобов`язується повернути його на умовах, що передбачені цим Договором.
Згідно п. 2.1 Договору, Строк дії Договору становить 14 діб: з 21 серпня 2020 року по 04 вересня 2020 року включно.
Звертаючиь до суду з позовом позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір, посилаючись на те, що при укладанні спірного кредитного договору порушено ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 61 Конституції України та п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».
Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. ( ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України)
Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. ( ст. 204 Цивільного кодексу України)
За змістом положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
За договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит у встановлений строк та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір є договором консенсуальним, платним, двосторонньо зобов`язальним. Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов`язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку.
До умов кредитного договору належать: об`єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов`язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо.
Важливим є право позичальника на отримання попередньої достовірної інформації про умови кредитування, у тому числі про усі платежі, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.
Виходячи з положень частини 2, 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Інформація, яка надається клієнту, повинна абезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав`язування її придбання. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію.
Ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» встановлено яка інформація надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, та негативні наслідки для кредитовця у разі її ненаднні.
Згідно ч. 12 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», встановлено, що у разі ненадання визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації кредитодавець або кредитний посередник несе відповідальність у порядку та розмірі, визначених законом.
Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.
Відповідно до п. 7.1 договору фінансового кредиту № 001/20/093985 від 21.08.2020 року всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору.
Згідно статті 12 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року № 1701-IV третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.
Відповідно до пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Не можна вважати, що укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження в кредитному договорі є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду та не перешкоджає реалізації сторонами права на судовий захист (пункт 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі № 6-75цс11.
Таким чином укладення сторонами третейської угоди не порушує норми статті 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на судовий захист.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Згідно п.п. 3.3.3 п. 3.3 Договору фінансового кредиту № 001/20/093985 від 21.08.2020 року, в разі виконання позичальником зобов`язань у строк, що відрізняється від планової дати погашення, що визначена в п. 2.1 Договору, відсоткова ставка розраховується наступним чином: Прострочення зобов`зань. Починаючи з 4-го по 100 - тий календарний день нараховуються: пеня у розмірі 0.80 % від залишку по тілу кредиту з першого дня після дати, вказаної в п. 2.1 Договору; штрафні санкції - 100,00 грн. одноразово на 4 день прострочення погашення кредиту від дати, вказаної у п. 2.1 Договору.
Відповідно до п. 3.7 Договору, при порушенні строків сплати за Договором (простроченні зобов`язань), Кредитор застосовує відсоткову ставку, що в. п. 3.3.3 та набуває право нараховувати пеню та штрафні санкції, відповідно до умов п. 3.3.3 Договору.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Таким чином, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні Договору фінансового кредиту № 001/20/093985 від 21.08.2020 року в кредитному договорі застовано подвійну відповідальність за невчасне виконання зобов`язання за кредитним договором, отже не дотримано положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому, такі умови є недійсними.
При цьому, суд зауважує, що неустойка за своєю правовою природою покликана забезпечувати виконання зобов`язання позичальником перед кредитором та виступає як вид забезпечення Кредитного договору, яка за своєю функцією повинна стимулювати позичальника до своєчасного та повного виконання зобов`язання.
Отже, положення кредитного договору в частині нарахування пені та штрафних санкцій відповідно до п.п. 3.3.3 Спірного договору - призводять до істотного порушення балансу інтересів сторін, тому, суд приходить до висновку про недійсність п.п. 3.3.3 п. 3.3 Договору фінансового кредиту № 001/20/093985 від 21.08.2020 року в частині нарахування штрафних санкцій у розмірі 100,00 грн., які нараховуються одноразово на 4 день прострочення погашення кредиту від дати, вказаної у п. 2.1 Договору, що дозволить з одного боку дотриматись справедливого балансу інтересів, а з іншого дозволить реалізувати забезпечувальну функцію неустойки.
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
Наведене узгоджується роз`ясненням, викладених в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зістаттею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.
У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину.
Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійним кредитного договору підлягає задоволенню в повному обсязі.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 230, 627, 628, 638, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.47, 60, 61, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит» про захист прав споживачів та визнання недійним кредитного договору задовольнити.
Визнати недійсним Договір фінансового кредиту № 001/20/093985 від 21.08.2020 року укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит»
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Н.Г.Таран