ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Верхньодніпровська державна нотаріальна контора, про розірвання договору довічного утримання, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Верхньодніпровська державна нотаріальна контора, про розірвання договору довічного утримання, мотивуючи його тим, що 13 листопада 2015 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було посвідчено договір довічного утримання, відповідно до якого вона передала у власність набувачу ОСОБА_1 житловий будинок під номером АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.0868 га, яка вказана по фактичному користуванню з кадастровим номером :03:002:0225, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Склад землі: рілля - 0.0414га, малоповерхова забудова - 0.0454 га.

Зазначала, що набувач ОСОБА_1 зобов`язувалась надавати їй утримання (догляд) оцінений у розмірі 700 грн., щомісячно, надання побутових послуг, забезпечувати надання їй медичної допомоги удома лікуванням загального профілю, забезпечувати продуктами харчування, одягом та необхідною допомогою. За відчужувачем передбачене право вимагання розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання обов`язків за договором.

Вказувала, що згідно довідки Новомиколаївської селищної ради Верхньодніпровського району від 17 травня 2018 року, по АДРЕСА_1 зареєстрована вона сама. Відповідач з часу укладання договору довічного утримання самоусунулась від виконання обов`язків по догляду та утримання за нею, матеріальної допомоги не надавала, тому вона вимушена звертатися по допомогу до сторонніх людей.

Посилаючись на те, що вона неодноразово зверталась до ОСОБА_1 з приводу розірвання договору довічного утримання, однак її вимоги були залишені без задоволення, а тому просила суд розірвати договір довічного утримання, укладений 13 листопада 2015 року між нею і ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської ДНК Дніпропетровської області Малашовою Г.В., зареєстрований в реєстрі за номером 2817, скасувавши заборону на відчуження житлового будинку по АДРЕСА_1 , накладену 13 листопада 2015 року державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В., зареєстровану в реєстрі за номером №2818; застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання та визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд взяв до уваги пояснення виключного двох свідків, не викликавши при цьому інших свідків. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що в силу свого похилого віку позивач, яка є її бабою, часто виказує твердження, які не відповідають дійсності.

Позивач правом на надання відзиву не скористалась.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 листопада 2015 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області було посвідчено договір довічного утримання, відносно якого позивачка ОСОБА_2 передала у власність набувачу ОСОБА_1 житловий будинок під номером АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.0868 га, що вказана по фактичному користуванню з кадастровим номером :03:002:0225, яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Склад землі: рілля - 0.0414 га, малоповерхова забудова - 0.0454 га, що підтверджується копією договору довічного утримання

Згідно розділів 2,3 укладеного договору довічного утримання, набувач ОСОБА_1 зобов`язувалась надавати позивачеві утримання (догляд), оцінений у розмірі 700 грн., щомісячно, надання побутових послуг, забезпечувати надання їй медичної допомоги удома лікуванням загального профілю, забезпечувати продуктами харчування, одягом та необхідною допомогою.

Судом першої інстанції були заслухані свідки.

Оцінюючи всі вищенаведені докази в їх сукупності, суд вважав доведеним факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним договором довічного утримання та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі №757/39725/19-ц (провадження №61-15916св20) зазначено: «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі №490/7474/18 (провадження №61-16535св19) зазначено, що:«статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша-третя статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні із позовом ОСОБА_2 зазначала, що відповідач не виконує умови договору довічного утримання, щомісячного матеріального забезпечення, забезпечення продуктами або ліками не надає.

Відповідач жодним чином не спростувала зазначене позивачем. Жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про виконання нею умов договору довічного утримання відповідач не надала.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивач в силу свого похилого віку виказує твердження, які не відповідають дійсності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивач має повну цивільну дієздатність.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції надав перевагу показам одних свідків над іншими, відхиляються, оскільки судом першої інстанції оцінено докази у їх сукупності.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно наявності правових підстав для відмови у задоволенні позову є хибними.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.