головуючий у суді І інстанції Піхур О.В.
провадження № 22-ц/824/1332/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.

суддів Слюсар Т.А., Суханової Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Куяна Михайла Володимировича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року до Шевченківського районного суду міста Києва подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду першої інстанції від 30 липня 2019 року закрито провадження в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з відмовою позивача від цієї позовної вимоги.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що у червні 2018 року йому стало відомо про систематичне поширення щодо нього відповідачем недостовірної інформації серед мешканців будинку АДРЕСА_1 , а саме, що «позивач є вбивцею, ховається від призову захисту держави, прихильником сепаратизму й приймав участь у збройному конфлікті на сході України на стороні незаконних формувань - силового блоку так званого «ДНР»».

Вказані дії відповідача щодо розповсюдження відносно позивача недостовірних відомостей порушують його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, позивач не притягувався до кримінальної відповідальності, а також не приховувався від призову до лав військових України, тому що проходив військову службу за контрактом та безпосередньо захищав незалежність, соборність й суверенітет України на сході України.

Тому, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації позивача, інформацію поширену відповідачем, що «позивач є вбивцею, ховається від призову захисту держави, прихильником сепаратизму й учасником збройного конфлікту на сході України на стороні незаконних формувань - силового блоку так званого «ДНР».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 500 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року виправлено описку в тексті резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року та зазначено правильно: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 10 500 грн».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів, які б доводили, що відповідач поширив про позивача інформацію, вказану у позовній заяві.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Куян М.В. звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи з огляду на таке.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києвавідкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 23 січня 2019 року.

З метою реалізації конституційного права, передбаченого статтею 59 Конституції України, позивач звернувся до Четвертого Київського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги щодо надання йому адвоката, що підтверджується копією талона-повідомлення.

Про вказане звернення, останнім повідомлено суд першої інстанції під час підготовчого провадження, що підтверджується копією запису судового засідання.

Однак, 23 січня 2019 року судом першої інстанції позивачу не надано можливість реалізувати своє право на професійну правничу допомогу та проведено підготовче засідання без участі адвоката.

Судом першої інстанції також відмовлено у розгляду усної заяви позивача про виклик свідків у зв`язку з тим, що заява не подана до канцелярії, а лише усно у судовому засіданні. А подана після підготовчого засідання письмова заява про виклик свідків повернута у зв`язку з порушенням строків подання, клопотання про поновлення строків не розглянуто.

А також, апелянт посилається на те, що на позивача помилково покладено сплату судового збору, оскільки позивач звільнений від його сплати відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідач, повідомлений належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення Шевченківського районного суду міста Києва законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Крім цього, відповідач зазначив, що не поширював вказану в позовній заяві інформацію про позивача, а між ними відбулась словесна перепалка щодо паркування автомобіля позивача (відзив на позов а.с. 36, 37).

А також, зазначив, що жодного доказу відносно розповсюдження відповідачем цієї інформації не надано. Якщо припустити, що були висловлені образливі слова, то вони були сказані безпосередньо позивачу, а не третім особам. В обґрунтування цього, відповідач посилається на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пункт 15 постанови від 27 лютого 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до якого, інформація повідомлена лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам (пояснення на апеляційну скаргу а.с. 164, 165).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при досліджені доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Рішенням у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» від 23 травня 1993 року ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них.

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 01 липня 2003 року (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), від 27 вересня 2001 року). А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.

Звертаючись із апеляційною скаргою, представник позивач посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а саме: позивачу не надано можливість реалізувати своє право на професійну правничу допомогу та проведено підготовче засідання без участі адвоката, а також відмовлено у розгляду усної заяви позивача про виклик свідків у зв`язку з тим, що заява не подана до канцелярії, а лише усно в судовому засіданні. А подана після підготовчого засідання письмова заява про виклик свідків повернута у зв`язку з порушенням строків подання, клопотання про поновлення строків не розглянуто.

Колегією апеляційного суду було задоволено клопотання представника позивача про відтворення звукозапису судового засідання Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2019 року.

Як було встановлено 10 лютого 2020 року у судовому засіданні апеляційного суду під час відтворення звукозапису судового засідання Шевченківського районного суду міста Києвавід 23 січня 2019 року:

позивач ОСОБА_1 заявив усне клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку із необхідністю правової допомоги, та про виклик свідків;

суд першої інстанції відхилив подане клопотання про надання професійної правової допомоги;

суд першої інстанції відмовив у розгляді заяви про виклик свідків, у зв`язку з тим, що клопотання не було подане через канцелярію суду, а заявлено лише усно у судовому зсіданні (а.с. 53-54).

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо позбавлення позивача права на справедливий суд, у розумінні не реалізованості права на професійну правову допомогу, передбаченого статтею 59 Конституції України.

У зв`язку з цим, на момент звернення до суду з усним клопотанням про виклик свідків, позивач, не маючи юридичної освіти, здійснював захист свого порушеного права особисто, при цьому не повною мірою усвідомлюючи положення цивільно-процесуального законодавства України та правові наслідки закриття підготовчого засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з відмовою суду розглядати усну заяву про виклик свідків, одразу після судового засідання вказану письмову заяву позивачем подано до канцелярії суду першої інстанції (а.с. 71?72).

У судовому засіданні 23 квітня 2019 року письмову заяву про виклик свідків залишено без розгляду, у зв`язку із тим, що заяву подано з порушенням порядку визначеним статтею 91 ЦПК України, після підготовчого засідання, і питання про поновлення строку на її подання у заяві не ставилось.

У зв`язку з відмовою суду першої інстанції, у розгляді заяви позивача про виклик свідків, 30 квітня 2019 року відповідно до частини 10 статті 83 ЦПК України, представником позивача подано заяву про виклик свідків із клопотанням про поновлення строку на її подачу (а.с. 82-85).

Відповідно до протоколу судового засідання Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання у зв`язку із порушенням строків (а.с. 99-103).

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При зверненні до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що у червні 2018 року йому стало відомо про систематичне поширення щодо нього відповідачем недостовірної інформації серед мешканців будинку АДРЕСА_1 .

Враховуючи спосіб поширення інформації, яку позивач просить визнати недостовірною, а саме поширення серед мешканців будинку, вказані обставини справи можуть бути підтверджені лише певними засобами доказування, а саме показами свідків.

Відповідно до п. 4 частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Колегія апеляційного суду вважає, що відмовивши у клопотанні про виклик свідків, суд першої інстанції не сприяв здійсненню позивачем своїх процесуальних прав, визначених статтями 12, 43 ЦПК України та не врахував, що позивач позбавлений можливості довести обставини, якими обґрунтовується позов про поширення інформації серед мешканців будинку, в іншій спосіб, крім як показами свідків в присутності яких відповідачем була поширена та до відома яких була доведена недостовірна, на думку позивача, інформація.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представником позивача було заявлено клопотання про виклик свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 136).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування у справі, мотиви оскаржуваного судового рішення та посилання учасників справи, а також враховуючи, що судом першої інстанції порушено процесуальні норми при розгляді клопотання позивача про надання професійної правової допомоги та виклик свідків, апеляційний суд вважав за необхідне задовольнити подане клопотання та викликати зазначених ним осіб для допиту в судове засідання апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду вважає за можливе досліджувати докази, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України, а саме покази свідків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Димитров Донецької області (а.с. 7).

Позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 26).

Відповідно до довідки № 0877005, позивач ОСОБА_1 станом на 13 жовтня 2018 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 9).

Таким чином, відповідно до матеріалів справи, позивач та відповідач є сусідами багатоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звертаючись до суду вказував, що стосовно нього відповідачем поширена недостовірна інформація серед мешканців будинку АДРЕСА_1 , а саме, що «позивач є вбивцею, ховається від призову захисту держави, прихильником сепаратизму й приймав участь у збройному конфлікті на сході України на стороні незаконних формувань - силового блоку так званого «ДНР»» і ця інформація є недостовірною, аргументує це тим, що на день звернення з цією позовною заявою відсутні будь-які докази вищевикладеного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до начальника Шевченківського УП ГУНП України в місті Києві полковника поліції Приступи Г.Л. із заявою про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-1 КУпАП від 24 червня 2018 року, у якій зазначив, що протягом останнього року громадянин України ОСОБА_2 , розповсюджує серед мешканців будинку АДРЕСА_1 чутки, що ОСОБА_1 є вбивцею, прихильником сепаратизму та приймав участь у збройному конфлікті на сході України на стороні незаконних формувань - силового блоку так званого «ДНР». Ці чутки не відповідають дійсності, так як ОСОБА_1 захищав суверенітет України й боровся за цілісність держави, за що має посвідчення учасника АТО № НОМЕР_3 від 20 жовтня 2014 року й учасника бойових дій № 2/ІІІ/1/89 від 13 жовтня 2014 року.

Позивач зазначає, що про цей факт неодноразово повідомляв ОСОБА_2 та прохав його не поширювати неправдиві чутки, так як це може викликати паніку серед мешканців будинку АДРЕСА_1 .

14 червня 2018 року ОСОБА_2 , перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних стосунків із ОСОБА_1 , погрожував застосувати відносно останнього металевий ключ від автомобіля, голосно кричав на усе подвір`я, що ОСОБА_1 є представником силового блоку незаконних формувань та званого «ДНР», вбив колишнього мешканця квартири АДРЕСА_4 , усвідомлюючи, що поширювані чутки є неправдивими й можуть викликати паніку серед мешканців будинку (а.с. 16).

Відповідно до висновку (а.с. 19) дільничний офіцер поліції Шевченківського управління поліції ГУ НП у місті Києві рядовий поліції ОСОБА_8 розглянув матеріали ЖЄО № 52621 від 24 червня 2018 року по заяві гр. ОСОБА_1 та встановлено таке.

В ході проведеної перевірки, були опитані мешканці будинку АДРЕСА_1 : гр. ОСОБА_5 , що проживає у квартирі № 2 , гр. ОСОБА_6 , що проживає у квартирі № 12 , та гр. ОСОБА_7 , що проживає у квартирі № 7 , які повідомили, що з приводу конфлікту, їм нічого не відомо.

ОСОБА_2 повідомив по телефону, що ніяких протиправних дій не вчиняв. З ОСОБА_2 було проведено профілактичну бесіду, щодо недопущення протиправної поведінки відносно заявника та членів його родини.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність (статті 3, 28, 68).

Разом із цим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми утрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною 2 статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Враховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За положеннями статей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Згідно з частиною 1 статті 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Відповідно до пункту 15 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі; передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

На підтвердження факту поширення відповідачем інформації представником позивача було подано клопотання про виклик свідків, яке задоволено колегією апеляційного суду.

У судовому засіданні апеляційного суду 14 вересня 2020 року свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань.

Свідок ОСОБА_3 повідомив, що під час зустрічей у дворі відповідач особисто розповідав йому про позивача, а саме: що у нас живуть шахраї, злодії, паскудна людина, називав їх «донецькі». Також, відповідач розповів свідку ОСОБА_3 , що позивач ухилявся від призову в армію та за хабарі купив собі статус учасника бойових дій. Через місяць після цього, свідок ОСОБА_3 познайомився з позивачем та передав йому інформацію отриману від відповідача.

Свідок ОСОБА_3 зазначав, що вказані вище твердження відповідача були категоричними та стверджувальними, відповідач не вживав словосполучення «мені здається».

А також свідок ОСОБА_3 зазначав, що після знайомства з позивачем у нього змінилась думка про позивача, позивач не проявляв агресії або негативної поведінки до свідка чи до інших.

Свідок ОСОБА_3 повідомив, що вказану інформацію від відповідача отримав у кінці березня - на початку квітня 2018 року, коли відповідач підійшов до нього, привітався та почав розповідати який поганий у нас сусід.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 повідомив, що між позивачем і відповідачем виник конфлікт щодо паркування автомобіля, який належить позивачу. Свій автомобіль позивач паркує, як йому заманеться створюючи при цьому перепони для інших мешканців будинку. Під час вирішення цієї конфліктної ситуації у сторін справи відбулася словесна перепалка, яка призвела до висловлювання на адресу один одного міцних висловлювань.

Оскільки відповідач вказує на одну «словесну перепалку» за адресою: будинок АДРЕСА_1 , позивач та свідок ОСОБА_4 також зазначають, що конфлікт стався 14 червня 2018 року за цією ж адресою, то колегія апеляційного суду встановила, що 14 червня 2018 року відбулася конфліктна ситуація за участю сторін у справі, свідком якої була ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_4 зазначила, що у позивача з відповідачем відбувся конфлікт, свідком одного з них вона стала.

Від відповідача свідок ОСОБА_4 почула, що позивач погано припаркувався, що він не донецький, а даунецький. А також свідок ОСОБА_4 була присутня, коли відповідач кричав про позивача, що він вбивця, сепаратист та ухиляється від армії, у присутності позивача та інших мешканців будинку у кількості близько десяти осіб.

Свідок ОСОБА_4 повідомила, що після почутих від відповідача слів, вона задумалась над цим питанням, тому що таке твердження про «вбивцю» її трошки налякало». Також свідок зазначила, що відповідач кричав та впевнено стверджував, що позивач вбивця, сепаратист та ухиляється від армії.

Свідок ОСОБА_4 повідомила, що вона та дружина позивача з дитиною, гуляли на майданчику у дворі, відповідач був біля машини у дворі, коли почули крики відповідача та побачили як він біг з монтировкою за позивачем та кричав вслід йому, що він вбивця, позивач нічого не кричав просто йшов.

Свідок ОСОБА_4 також зазначила, що позивач переїхав до їх будинку приблизно у 2013 році, а десь року з 2018 року не проживає; у конфліктній ситуації влітку 2018 року відповідач казав, що позивач ухиляється від армії, призову, тікає, що позивач - сепаратист, а потім відповідач сказав, що позивач вбивця; позивач чув ці висловлювання відповідача, також там були присутні багато хто з сусідів, відповідач дуже голосно кричав це, що сусіди навіть з балконів виглядали.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Отже, колегією апеляційного суду встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 до відома свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була доведена інформація про те, що позивач ОСОБА_1 ховається від призову захисту держави, а до відома свідка ОСОБА_4 була доведена інформація про те, що позивач ОСОБА_1 вбивця.

Таким чином, колегією апеляційного суду встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 шляхом публічного виступу була поширена інформація про те, позивач ОСОБА_1 ховається від призову захисту держави та позивач ОСОБА_1 - вбивця, вказана інформація стосується саме позивача ОСОБА_1 .

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України «Про інформацію» № 2657-XII від 02 жовтня 1992 року (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до змісту преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року та відповідно до п. 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15 квітня 2014 року, -

20 лютого 2014 року розпочалася збройна агресія Російської Федерації проти України та тимчасова окупація частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення у квітні 2014 року (довідка Управління державної охорони України від 13 серпня 2015 року № 3692 а.с. 11).

Рішенням Міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 2/ІІІ/1/89 від 13 жовтня 2014 року громадянину ОСОБА_1 встановлено статус учасника бойових дій (а.с. 13), має посвідчення учасника АТО № НОМЕР_3 від 20 жовтня 2014 року й учасника бойових дій № 2/ІІІ/1/89 від 13 жовтня 2014 року.

Так, зі змісту спірної інформації, яка є предметом розгляду, про те, що позивач «позивач ховається від призову захисту держави» вбачається, що вона містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо.

Крім того, вказаною інформацією висловлено не оціночне судження відносно позивача, не особисте відношення відповідача до неї, а міститься ствердження, яке може бути перевірене з огляду на те, що такий вислів не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача.

Доказів наявності кримінального провадження відносно позивача за фактом ухилення від призову матеріали справи не містять, відповідачем не надано.

Колегія апеляційного суду вважає, що поширена відповідачем інформація несе негативний зміст, оскільки ухилення від призову під час збройної агресії Російської Федерації проти України сприймається суспільством як злочинна діяльність та засуджується.

Таким чином, поширення відповідачем такої інформації щодо позивача, який брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення у квітні 2014 року, не може не спричиняти порушення особистого немайнового права на повагу до честі та гідності учасника бойових дій ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, колегія апеляційного суду вважає, що ніхто не може бути звільнений від відповідальності за необґрунтовані, безпідставні звинувачення інших осіб. Стаття 10 Конвенції, яка гарантує свободу вираження поглядів, захищає осіб від відповідальності тільки тоді, коли вони діють добросовісно.

За викладених обставин, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині визнання поширеної відповідачем інформації, що позивач ховається від призову захисту держави, - недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації позивача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині, суд апеляційної інстанції проаналізувавши інформацію, яку позивач просив визнати недостовірною та спростувати, врахував, що висловлювання відповідача, які позивач просить спростувати, містять конкретні дані щодо оцінки його дій в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій, наявність яких позивач заперечує, не є оціночними судженнями, і можуть бути витлумачені як фактичні дані з огляду на характер використаних у них мовних засобів.

Щодо позовних вимог про визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації позивача, інформацію поширену відповідачем, що «позивач є прихильником сепаратизму й учасником збройного конфлікту на сході України на стороні незаконних формувань - силового блоку так званого «ДНР», то враховуючи відсутність належних та допустимих доказів про поширення відповідачем такої інформації стосовно позивача, колегія апеляційного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації позивача, інформацію поширену відповідачем, що «позивач є вбивцею», то колегія апеляційного суду вважає, що вживання зазначеного слова відносно позивача без доведення його участі в правопорушенні являє собою лексичний ярлик і є образою, тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

За змістом частини 1 статті 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Разом з тим, колегія апеляційного суду враховує, що позивач самостійно обирає спосіб захисту порушеного права.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Колегія апеляційного суду, з`ясувавши характер спірних правовідносин та наявність порушеного права позивача, вважає, що воно може бути поновлене в обраний позивачем спосіб шляхом визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації позивача, оскільки останній вважає такий спосіб ефективним способом захисту своїх порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Застосовуючи вказані норми процесуального права, суд врахував роз`яснення надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 35 частини 2 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати». Зокрема в тій частині, що вказані положення застосовуються й у тих випадках, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куяна Михайла Володимировича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва 30 липня 2019 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інформацію поширену відповідачем, ОСОБА_2 , що «позивач ховається від призову захисту держави».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід бюджету судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 704 грн 80 коп. та судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 057 грн 20 коп.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , РНОКП НОМЕР_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 , РНОКП НОМЕР_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

Є.М. Суханова