єдиний унікальний номер справи 531/1860/21
номер провадження 2/531/472/21
13 грудня 2021 року м.Карлівка
Карлівський районний суд Полтавської області в складі
головуючого судді - Черняєвої Т.М.
за участі секретаря - Мельник О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований, але не проживає колишній власник квартири ОСОБА_2 , який 23.10.2015 року продав указану квартиру та з цього часу фактично проживає за іншою адресою. Добровільно відповідач з реєстрації не знімається, а позивач вимушений нести додаткові витрати по утриманню будинку, тому змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час судового засідання. Клопотання про розгляд справи за її відсутності від відповідачки до суду не надходило, тому суд, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачкою відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Пусан Т.В., ОСОБА_2 продав квартиру, а ОСОБА_1 купив трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.6). Факт придбання ОСОБА_1 вказаної квартири також підтверджується Витягом х Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та її обтяжень №46168926 від 23.10.2015 року (а.с.7).
Згідно Витягу зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого виконавчим комітетом Мартинівської сільської ради Полтавського району Полтавської області №01-19-033/1837 від 23.07.2021 року, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та інші особи (а.с.10).
Актом обстеження проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено, що ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживає. Власником квартири є ОСОБА_1 (а.с.11).
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)
Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».
Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 , колишнього власника квартири, який з моменту продажу квартири (з 23.10.2015 року) не проживає у квартирі та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном.
Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 , оскільки судом встановлено, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, не проживає в спірній квартирі, не веде нарівні із позивачем як власником будинку спільне господарство. При цьому судом врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.
Таким чином, позовні вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку є передчасними та не відносяться до компетенції суду, а тому задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає до часткового задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316,317,319,321,391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 89, 200, 206, 263 265 ЦПК України, ст.ст. 71,72,116,156 ЖК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного облікузадовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Відповідачу направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України, протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Інші учасники справи, а також відповідачі у разі залишення заяви про оскарження заочного рішення без задоволення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М.Черняєва