Справа №463/7411/18
Провадження №2/463/76/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким провести реальний поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право спільної часткової власності на даний житловий будинок між співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом виділення у власність ОСОБА_1 : житлову прибудову літ. А-2, площею 73,7 кв.м.; балкон літ «б», площею 17,5 кв.м., тамбур літ. «а-2», площею 6,1 кв.м., гараж літ. «Г» площею 26,4 кв.м., сарай літ «Е» площею 15,0 кв.м., вбиральню літ «У», ворота літ «№ 1»; огорожу літ. «№ 4»; хвіртка літ. № 5, які розташовані на території будинковолодіння АДРЕСА_1 , згідно висновку експерта № 17/19 від 28.10.2018.

Також просить визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_1 земельну ділянку з наступним геометричним розмірами по ходу годинникової стрілки: 30,38 м., 9,90 м., 3,65 м., 31,19 м., 3,56 м., 11,14 м., 17,06 м., 28,75 м., площею 793 кв.м. згідно висновку № 17/19 від 28.10.2018.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником 3/4 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками зазначеного будинку є відповідачі, кожному з яких належить по 1/8 частки будинковолодіння. Має намір здійснити виділ своєї частки, однак відповідачі як співвласники будинку не погоджуються, чим створюють їй перешкоди в реалізації права власності і тому просить в судовому порядку виділити її частку згідно запропонованого експертом варіанту.

Крім того, між сторонами не узгоджено порядок користування земельною ділянкою і тому також просить визначити такий порядок згідно з запропонованим експертом варіанту.

Відзиву на позовну заяву відповідачі не подали.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 13.12.2018.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 04.01.2019 позов залишено без руху.

Після усунення недоліків, що стали підставою для залишення позовної заяви без руху ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 14.01.2019 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

11.02.2019 року позивач в порядку, передбаченому ст. 49 ЦПК України подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, долучивши докази направлення такої заяви іншим учасникам справи.

В подальшому, за клопотанням позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.03.2019 у справі призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:

1.Чи є технічна можливість реально виділити в натурі (в окремий самостійний об`єкт нерухомості) ѕ частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належна позивачу на праві спільної часткової власності?

2.Які варіанти поділу в натурі житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з врахуванням належних сторонам на праві спільної часткової власності реальних часток у будинку ?

3.У разі можливості виділу часток, проте з відступленням від ідеальної частки, який повинен бути розрахунок компенсації ?

4.Які можливі варіанти порядку користування між співвласниками будинку АДРЕСА_1 належної до цього будинку земельної ділянки пропорційно до належних співвласникам часток у праві спільної часткової власності на будинок ?

Проведення експертизи доручено експертам Товариства з обмеженою відповідальністю «Судове експертно-розрахункове бюро». Провадження у справі зупинено.

06.12.2019 на адресу суду надійшов експертний висновок, після чого ухвалою суду від 09.12.2019 провадження у справі поновлено.

Після проведення експертизи позивач 27.02.2020 вдруге подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та викладення таких в кінцевій редакції. Ухвалою від 27.02.2020, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання суд прийняв вказану заяву.

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.30), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Інтереси позивача представляє адвокат і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність позивача з його правами.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16.09.2020. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Представник позивача подав письмові заяви, згідно яких просив завершувати розгляд справи у його відсутності. Відповідачі, як вбачається, не скористались своїм правом подати відзив на позовну заяву та приймати участь в судовому засіданні. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задоволити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі в судове засідання не з`явились повторно, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомили, відзиву на позов не подали. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2011 (а.с.9), позивач є власником 3/4 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/8 частини вказаного будинковолодіння, що стверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.2012 (а.с.10).

Будь-яких правовстановлюючих документів про право власності відповідача ОСОБА_3 на вказаний будинок до матеріалів справи не долучено.

Так само, до матеріалів справи не долучено будь-якого правовстановлюючого документу відносно земельної ділянки, на якій розміщений вказаний будинок і про вказане нічого не згадується в самій позовній заяві і уточненнях до неї.

За даними технічного паспорта на житловий будинок від 01.07.2002, копія якого долучена до матерів справи (а.с.5-8), загальна площа будинку становить 178,60 кв.м., житлова 80 кв.м. Будинок двоповерховий. До житлового будинку «А-1» є житлова прибудова «А-2». Також, є відмітка від 01.07.2002 про наявність самочинного будівництва, зокрема тамбуру «а-2», гаражу «Г», літня кухня «Д», сарай «Б». Разом з тим, згідно іншої відмітки від 20.08.2002 виконком Винниківської міської ради надав дозвіл на використання самочинного будівництва.

З метою виділення своєї частки позивач звернулась до суду з цим позовом.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Щодо вимоги про поділ будинковолодіння.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

В свою чергу, відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».

Повертаючись до обставин цієї справи суд звертає увагу, що рішення про поділ будинковолодіння призведе до припинення спільної часткової власності співвласників будинку, після чого належні співвласникам частки повинні стати не просто самостійними об`єктами цивільних прав, а повинні стати ізольованими квартирами.

Відповідно, можливість проведення поділу будинку повинна довести саме позивач, яка власне, і бажає такого поділу.

Згідно експертного висновку № 17/19 від 28.10.2018 (а.с.68-82), і зокрема його дослідницької частини (а.с.73) експерт дослідив можливість проведення поділу будинку з огляду на двох співвласників позивача з її 3/4 частки та іншого співвласника 1/4 частки (на думку суду, дата висновку містить помилку та вірною датою є 28.10.2019, що зрештою не має вирішального значення).

Разом з тим, у справі яка розглядається відповідач ОСОБА_2 є власником лише 1/8 частки житлового будинку, а відносно іншого відповідача взагалі відсутні докази про належність їй 1/8 частки спірного будинку, як і зрештою, немає доказів про власника цієї 1/8 частки.

З огляду на те, що загальна площа будинку становить 178,6 кв.м., його 1/8 частки, що належить відповідачу ОСОБА_2 становитиме 22,33 кв.м. тоді як квартирою відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України визнається ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Крім того, згідно ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», квартирою визнається комплекс взаємопов`язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім`ї різного чисельного складу або однієї людини, який включає (як мінімум): житлову (житлові) кімнату, кухню, ванну кімнату (душову), вбиральню (або суміщений санвузол), передпокій, комору чи вбудовану шафу.

Зрештою, відповідно до Таблиці 1 п. 2.22 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», нижня і верхня межа площі однокімнатної квартири становить від 30 до 40 кв.м.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Крім того, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку та створити їм рівні умови для доведення переконливості своєї позиції.

Всупереч зазначеним нормам у справі яка розглядається позивач не довела, що існує можливість проведення поділу будинку на три окремих ізольованих квартири. Висновок експерта, як вбачається є неповним, оскільки по суті, він лише підтверджує можливість виділення належних позивачу 3/4 частки, тоді як питання про інших співвласників яким належить по 1/8 частки експертом не розглядалось.

З клопотанням про призначення додаткової експертизи сторона позивача не зверталась, хоча її інтереси представляє адвокат, а відтак, як уже зазначалось вище, в силу вимог ст. 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку роз`яснювати стороні права та обов`язки.

Зрештою, після проведення експертизи суд надав можливість стороні позивача уточнити позовні вимоги на основі експертного висновку. Представник позивача, як вбачається, уточнив ці вимоги згідно висновку експерта і суд прийняв такі уточнення. В подальшому, сторона позивача не приймала безпосередньої участі в судовому засіданні, а скористалась своїм правом подати заяву про розгляд справи у її відсутності.

З огляду на принцип змагальності, суд не буде самостійно вирішувати питання про призначення додаткової експертизи і тому, позовні вимоги про поділ будинковолоідння визнає недоведеними та у відповідності до вимог ч. 4 ст. 12 ЦПК України покладає на позивача ризик настання наслідків, пов`язаних із неподанням суду доказів про можливість поділу будинковолодіння на три окремих ізольованих квартири.

Зрештою, якщо припустити, що суд цим рішенням провів би поділ будинковолодіння на підставі експертного висновку, залишається відкритим питання про розмір компенсації та про співвласника, який її повинен сплачувати, оскільки відповідач ОСОБА_2 є власником лише 1/8 частки будинковолодіння, а відносно власника іншої 1/8 частки доказів не надано.

Тому, в цій частині позову суд відмовляє.

Щодо порядку користування земельною ділянкою.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Під час розгляду цивільної справи № 127/21769/16-ц (постанова від 20.05.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

У справі яка розглядається немає жодного доказу про існування узгодженого співвласниками порядку користування житловим будинком.

Разом з тим, запропонований експертом порядок користування земельною ділянкою, по-перше, нерозривно пов`язаний з вимогою про поділ будинковолодіння, у задоволенні якої суд відмовив, а по-друге, такий порядок користування враховує виключно частку позивача у нерухомому майні та не враховує тієї обставини, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником лише 1/8 частки, тоді як іншому співвласнику експерт пропонує виділити в користування 1/4 частки земельної ділянки.

Як і в попередньому випадку, такий висновок суд визнає неповним і з аналогічних підстав він не буде самостійно вирішувати питання про призначення додаткової експертизи, покладаючи ризик настання наслідків на позивача.

Тому, суд в задоволенні позову відмовляє в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року)

З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи сторін, які по суті зводяться до переоцінки доказів та не мають вирішального значення для справи.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі не подавали. Відповідно, суд не вбачає підстав для вирішення такого питання.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,280-282 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 16, 317, 319, 321, 328, 356, 364, 367, 377 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про поділ житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: Леньо С. І.