Провадження № 2/522/3346/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

за участі секретарі судового засідання Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися 26.08.2016 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 в якому просять: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 76352,72 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн., судовий збір; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та судові витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 3000 грн, судовий збір.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що внаслідок ДТП 28.03.2016 року, що сталась з вини ОСОБА_3 , який керував автомобілем «БМВ-Х6» д/н НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. Преображенська, спричинено механічні ушкодження та матеріальні збитки автомобілю «Хюндай» д/н НОМЕР_2 власником якого є ОСОБА_2 , а пасажиру вказаного автомобіля «Хюндай» ОСОБА_1 завдано моральної шкоди через отримання ним в ДТП черепно-мозкової травми та забиття тканин обличчя. Сума матеріальних збитків складає 76352,72 грн. Крім того, позивачі отримали моральні страждання внаслідок ДТП, які вони оцінюють в 10000 грн. та 5000 грн. відповідно.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Погрібного С.О. від 29.08.2016 року по справі відкрито провадження та призначено її до розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.11.2016 року за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду від 29.08.2016 року про відкриття провадження у справі, дана ухвала залишена без змін.

26.12.2016 року до суду подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій до справи залучено співвідповідачем ОСОБА_5 як власника автомобіля «БМВ-Х6» д/н НОМЕР_1 , яким на момент ДТП керував ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 27.12.2016 року відмовлено у задоволенні клопотання позивачів у забезпеченні позову.

03.02.2017 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 надійшли заперечення, в яких представник просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що сума матеріальних збитків не доведена позивачами через неточності, які існують в актах виконаних робіт по ремонту автомобіля «Хюндай» д/н НОМЕР_2 , а докази спричинення моральної шкоди позивачам взагалі відсутні.

07.04.2017 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшли заперечення на уточнення позовних вимог, в яких відповідач посилається на те, що майнова шкода, як і моральна шкода, відшкодовується особою, яка її завдала, такий механізм відшкодування шкоди передбачений і у разі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Ухвалами суду від 10.04.2017 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 та призначено по справі судову авто-товарознавчу експертизу для з`ясування вартості відновлювального ремонту автомобіля «Хюндай», д/н НОМЕР_2 . Провадження у справі зупинено.

Ухвалою від 01.12.2017 року справу в своє провадження прийнято суддею Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А., яке поновлено ухвалою від 15.02.2018 року через неможливість проведення експертизи.

Ухвалою суду від 15.02.2018 року у якості забезпечення позову, накладено арешт на автомобіль «БМВ-Х6» д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності.

Ухвалою суду від 22.02.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачів про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачам виїзду за межі України.

Ухвалою суду від 25.04.2018 року справа до свого провадження прийнята суддею Приморського районного суду м. Одеси Загороднюком В.І.

Ухвалами суду від 04.12.2018 року відмовлено представнику ОСОБА_4 у зустрічному забезпеченні позову та повторно призначено по справі судову авто-товарознавчу експертизу для визначення реальної вартості відновлювального ремонту автомобіля «Хюндай», д/н НОМЕР_2 . Провадження у справі зупинено.

Ухвалою від 11.04.2019 року справу до свого провадження прийнято суддею Приморського районного суду м. Одеси Чернявською Л.М. та продовжено розгляд справи за правилами загального провадження зі стадії судового розгляду; поновлено провадження у справі у зв`язку з поверненням справи з експертної установи без надання висновку.

14.08.2019 року до суду надані письмові пояснення представника ОСОБА_4 , в яких представник посилається на необгрунтованість вимог до ОСОБА_4 , оскільки вона не є належним відповідачем по справі.

Ухвалою суду від 21.08.2019 року скасовано заходи забезпечення позову та скасовано арешт автомобіля «БМВ-Х6» д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 . На вказану ухвалу 28.08.2019 року представником позивачів подано апеляційну скаргу, в зв`язку з чим 05.09.2019 року справу направлено до Одеського апеляційного суду. Постановою Одеського апеляційного суду від 12.02.2020 року ухвалу Приморського районного суд м. Одеси від 21.08.2019 року скасовано, а заяву ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення.

Сторони в судове засідання 10.02.2021 року не з`явились. Представники сторін звернулись з письмовими заявами про слухання справи за їх відсутності, представник позивачів просив позов задовольнити, а представники відповідачів просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 28.03.2016 року з вини ОСОБА_3 , який керував автомобілем «БМВ-Х6» д/н НОМЕР_1 в м. Одесі по вул. Преображенкська, спричинено механічні ушкодження та матеріальні збитки автомобілю «Хюндай» д/н НОМЕР_2 , яким керувала власник цього автомобіля ОСОБА_2 .

Вина ОСОБА_3 у скоєній 28.03.2016 року ДТП підтверджується постановою Апеляційного суду Одеської області від 20.07.2016 року по справі № 522/855/16-п, якою також встановлено факт отримання пасажиром автомобіля «Хюндай» д/н НОМЕР_2 ОСОБА_1 закритої черепно-мозкової травми голови.

Відповідно до висновку №053/16 від 18.04.2016 року експертного авто-товарознавчого дослідження в визначення вартості матеріальних збитків, спричинених власнику транспортного засобу «Хюндай» д/н НОМЕР_2 вартість матеріальних збитків склала 80765,14 грн., з яких 9528,27 грн. складає втрата товарної вартості. Вартість експертного дослідження складає згідно квитанції №042 від 18.04.2016 року 1500,00 грн.

Згідно Акту виконаних робіт №БА000000395 від 13.05.2016 року вартість ремонту транспортного засобу «Хюндай» д/н НОМЕР_2 склала 65324,45 грн., які сплачені ОСОБА_2 по квитанції №ПН551 від 06.04.2016 року на суму 30000 грн. та по квитанції №ПН5961 від 11.05.2016 року на суму 35324,45 грн.

Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 15 жовтня 2020 року по справі № 755/7666/19, відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за особою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного виплаває, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права.

Також, відповідно до правої позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №359/2309/17, згідно з п.2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції, Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до п.8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу.

Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків.

Відповідно до пп.8.6.1 п.8.6 методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ.

Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).

Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

Системний аналіз п.32.7 ч.1 ст.32 закону №1961-IV, ст.22, абз.3 п.3 ч.1 ст.988, стст.1166, 1187, 1194 ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

За таких обставин суд вважає, що сума матеріальних збитків, які спричинені внаслідок вказаної ДТП власнику автомобіля «Хюндай» д/н НОМЕР_2 складає суму таких чинників як: витрати ОСОБА_2 на ремонт автомобіля - 65324,45 грн.; втрата товарної вартості - 9528,27 грн. та 1500 грн. оплати проведення експертного дослідження, що загалом становить 76352,72 грн.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 на неточності в Акті виконаних робіт суд не приймає до уваги, оскільки вони не є змістовними по відношенню до предмету спору, а самі акт виконаних робіт не оскаржувався.

При цьому, згідно ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Тобто, суб`єктом відповідальності за статтею 1187 ЦК України, є володілець об`єкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху України закріплено, що власником транспортного засобу визнається фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи.

В цьому сенсі ОСОБА_4 є власником транспортного засобу в розумінні п. 1.10 ПДР, але на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди вона не являлася володільцем джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України, володільцем якого на момент скоєння ДТП був саме ОСОБА_3 , який керував автомобілем «БМВ-Х6» д/н НОМЕР_1 та якого було визнано винним у скоєнні вказаної ДТП постановою Апеляційного суду Одеської області від 20.07.2016 року по справі № 522/855/16-п.

Відповідно до роз`яснень наданих судам Постановою Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року, п.6, зазначено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України)"

Згідно п.п.2.2. Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб».

Таким чином, позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої автомобілю «Хюндай» д/н НОМЕР_2 внаслідок ДТП від 28.03.2016 року в частині вимог до ОСОБА_4 є необгрунтованими і такими що не підлягають задоволенню, а спричинена майнова шкода має бути стягнута з ОСОБА_3 .

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 п. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Тобто, особою винною в заподіянні моральної шкоди, внасілдок вказаної ДТП може бути лише ОСОБА_3 , як особа, яка її спричинила.

Суд вважає, що внаслідок ДТП позивачеві ОСОБА_2 було завдано моральних страждань, що виразились у докладанні додаткових зусиль та часу для організації свого життя, руйнації життєвих планів, приниженні її честі, гідності, як наслідок тривалий відрив Позивача від звичного способу життя, які спричинені пошкодженням її майна, а, відтак, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що глибина та характер моральних страждань, які спричинені позивачці, має бути оцінена в сумі 2000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди.

В свою чергу, внаслідок ДТП, позивачеві ОСОБА_1 було завдано моральних страждань, що виразились у докладанні додаткових зусиль та часу для організації свого життя, руйнації життєвих планів, приниженні її честі, гідності, як наслідок тривалий відрив Позивача від звичного способу життя, які спричинені пошкодженням його здоровья, а, відтак, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що глибина та характер моральних страждань, які спричинені позивачеві, має бути оцінена в сумі 3000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди.

Крім того, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Однак, стороною позивачів не надано суду усіх, передбачених законом доказів понесення витрат на правову допомогу, які є розумними, а їх розмір враховує складності справи та фінансовий стан учасників справи, в зв`язку з чим суд відмовляє у стягненні витрат на правничу допомогу.

Щодо стягнення судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, він має бути стягнутий пропорційно до задоволених позовних вимог. При зверненні до суду ОСОБА_2 сплачено 2141,53 грн. судового збору, отже сума судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на її користь складає 1942,67 грн. При зверненні до суду ОСОБА_1 сплачено 1378,00 грн. судового збору, отже сума судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на його корить складає 826,80 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 258-259, 263-265, 268, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) матеріальну шкоду в сумі 76352 (сімдесят шість тисяч триста п`ятдесят дві) гривні 72 коп., моральну шкоду у сумі 2000 (дві тисячі) гривень та судові витрати в сумі 1942 Одна тисяча дев`ятсот сорок дві) гривні 67 коп.

Стягнути ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в сумі 3000 (три тисячі) гривень та судові витрати в сумі 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 80 коп.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 18.02.2021 року.

Суддя Чернявська Л.М.