Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 303/7556/18

провадження № 61-20325св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Закарпатський обласний центр зайнятості,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Закарпатського обласного центру зайнятості на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2019 року у складі судді Довжанина В. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Закарпатського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позову посилалася на таке. З 17 липня 2003 року вона працювала у Мукачівському міському центрі зайнятості, що підтверджується записом № 13 у трудовій книжці, з 23 березня 2006 року - призначена на посаду директора цього ж центру (запис № 15 у трудовій книжці), на цій посаді пропрацювала безперервно.

На підставі наказу Державної служби зайнятості від 08 червня 2018 року № 89 «Про припинення діяльності Мукачівського районного та Мукачівського міського центру зайнятості» відбулася реорганізація, а саме злиття Мукачівського міського та Мукачівського районного центрів занятості, та створено Мукачівський міськрайонний центр занятості. У зв`язку з цим 18 липня 2018 року її попереджено про наступне вивільнення та запропоновано вакантні посади, у тому числі в іншій місцевості, від яких вона відмовилась. Наказом директора Закарпатського обласного центру зайнятості від 05 листопада 2018 року № 256-к ОСОБА_2 її звільнено з посади директора Мукачівського міського центру зайнятості у зв`язку зі змінами в організації праці, реорганізацією Мукачівського міського центру зайнятості шляхом його злиття з Мукачівським районним центром зайнятості, що супроводжувалося скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Наказ від 05 листопада 2018 року № 256-к, яким її звільнено з посади директора Мукачівського міського центру зайнятості з 05 листопада 2018 року, вважала незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки звільнення здійснено з порушенням вимог статей 40,42,49-2 КЗпП України.

18 липня 2018 року її попереджено про зміну в організації праці, проте не запропонована посада директора Мукачівського міськрайонного центру зайнятості, яка на час попередження була вакантною та є рівноцінною посаді, яку вона обіймала до реорганізації, звільнення. ЇЇ безперервний стаж роботи у сфері соціального захисту населення (36 років), кваліфікація, освіта, продуктивність, внаслідок якої Мукачівський міський центр зайнятості займав перші місця за результатами роботи - об`єктивно та безсумнівно надавали їй переваги при призначенні на посаду керівника Мукачівського міськрайонного центру зайнятості.

Запропоновані їй посади в Мукачівському міськрайонному центрі зайнятості та в межах області України є нижчими за умовами оплати праці, повноваженнями, вимагають переїзду в іншу місцевість без забезпечення житлом.

Разом з тим на цю посаду, за погодженням з Державною службою зайнятості, відповідач призначив іншу особу, кваліфікація, продуктивність та безперервний стаж роботи якої є значно нижчим від її.

Вважала, що звільнення, розірвання трудового договору відбулося з порушенням вимог статті 43 КЗпП України, без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Ознайомившись з оскаржуваним наказом, їй стало відомо, що його підставою є також протокол засідання профкому Мукачівського міського центру зайнятості від 02 листопада 2018 року № 5, проте на засідання профспілкового комітету вона не викликалася, присутня на ньому не була, оскільки з 20 серпня 2018 року до 29 вересня 2018 року знаходилася у щорічній оплачуваній відпустці. У зв`язку з перебуванням на лікуванні, відпустка продовжена до 02 листопада 2018 року включно. За цей період неодноразово спілкувалася з посадовими особами відповідача з питань звільнення, однак про засідання профкому повідомлена не була.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила: скасувати наказ від 05 листопада 2018 року № 256-к про її звільнення з посади директора Мукачівського міського центру зайнятості з 05 листопада 2018 року у зв`язку зі змінами в організації праці, реорганізацією Мукачівського міського центру зайнятості, що супроводжувалося скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 листопада 2018 року до набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року, позов задоволено.

Скасовано наказ від 05 листопада 2018 року № 256-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Мукачівського міського центру зайнятості 05 листопада 2018 року у зв`язку зі змінами в організації праці, реорганізацією Мукачівського міського центру зайнятості, що супроводжувалося скороченням чисельності та штату працівників, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Стягнуто із Закарпатського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 05 листопада 2018 року до 15 квітня 2019 року, у сумі 39 687,98 грн. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середньомісячного заробітку за один місяць. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачку із займаної посади звільнено без законних підстав і з порушенням встановленого законом порядку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У листопаді 2019 року Закарпатський обласний центр зайнятостізвернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що трудовим законодавством України не визначений обов`язок роботодавця дотримуватися положень статті 42 КЗпП України при працевлаштуванні працівників, посади яких підлягають скороченню, на нові посади, оскільки переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду. При застосуванні статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі необхідно враховувати наявність дисциплінарного стягнення, чого суди не зробили. З урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 754/15544/17-ц (провадження № 14-202цс19) цей спір неправомірно був розглянутий у порядку цивільного судочинства. Оскільки посада директора Мукачівського міського центру зайнятості належить до посад публічної служби, тому спір має бути розглянутий у порядку адміністративного судочинства.

У лютому 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому

ОСОБА_1 просила касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Посилаючись на те, що копію ухвали Верховного Суду від 21 грудня 2019 року про відкриття касаційного провадження вона отримала несвоєчасно, позивачка просила поновити строк для подання відзиву.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання ОСОБА_1 та продовжити процесуальний строку для подання відзиву на касаційну скаргу Закарпатського обласного центру зайнятості.

У лютому 2020 року Закарпатський обласний центр зайнятості подав до Верховного Суду відповідь на відзив ОСОБА_1 , у якому зазначив, що судові рішення, наведені ОСОБА_1 у своєму відзиві як такі, що підтверджують недотримання вимог трудового законодавства відповідачем, не мають відношення до розгляду цієї касаційної скарги, оскільки Закарпатським обласним центром зайнятості при звільненні позивачки не було допущено порушень трудового законодавства, наведених у цих рішеннях, таке звільнення відбулося з дотриманням усіх прав та гарантій позивачки. Інші обставини, зазначені у відзиві, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються аргументами, наведеними відповідачем у касаційній скарзі, та наявними доказами.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Суди встановили, що з 23 березня 2006 року ОСОБА_1 працювала на посаді директора Мукачівського міського центру зайнятості.

На підставі наказу Державної служби зайнятості від 08 червня 2018 року № 89 «Про припинення діяльності Мукачівського районного та Мукачівського міського центру зайнятості» відбулася реорганізація Мукачівського міського та Мукачівського районного центрів зайнятості та створено Мукачівський міськрайонний центр занятості.

18 липня 2018 року ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення та запропоновано вакантну посаду, від якої вона відмовилась.

Наказом від 05 листопада 2018 року № 256-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора Мукачівського міського центру зайнятості у зв`язку зі змінами в організації праці, реорганізацією Мукачівського міського центру зайнятості шляхом його злиття з Мукачівським районним центром зайнятості, що супроводжувалося скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з наказом підставою звільнення є: протокол засідання профкому Мукачівського міського центру зайнятості від 02 листопада 2018 року № 5; довідка про фонд робочого часу від 02 листопада 2018 року за № 221; персональне попередження про наступне вивільнення (звільнення) від 18 липня 2018 року на підставі статті 49-2 КЗпП України; погодження Державної служби зайнятості (Центрального апарату) від 05 листопада 2018 року за № 33/137/6194-18.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій виходили із того, що цей спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Водночас відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуванням, виплатою, утриманням, компенсацією, перерахунком заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; управління персоналом державних органів; реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 вказаного Закону посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, то правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 766/10783/16-ц (провадження № 14-278цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 754/15544/17-ц (провадження № 14-202цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15 грудня 2016 року № 1543, Служба є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України.

Служба складається, зокрема, з Центрального апарату Служби, Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості, міських, районних і міськрайонних центрів зайнятості.

Судами установлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Мукачівським міським центром занятості та обіймала посаду директора Мукачівського міського центру занятості.

Відповідно до пункту 1 Положення про Мукачівський міський центр занятості (далі - Положення), затвердженого наказом Закарпатського обласного центру занятості від 16 грудня 2015 року № 125а, Мукачівський міський центр занятості є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості.

Згідно з пунктом 4 Положення Мукачівський міський центр занятості є неприбутковою державною установою, що фінансується за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового соціального страхування України.

Отже, у справі встановлено, що позивачка була уповноваженою особою на виконання функцій держави у державній установі централізованої системи державних установ державної служби зайнятості, що реалізовує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції та є юридичною особою публічного права. Оскільки позивачка обіймала посаду в центральному органі виконавчої влади, то цей спір не є трудовим спором приватного характеру, а стосується проходження позивачкою публічної служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, спірні правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, то спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник у зв`язку з проходженням ОСОБА_1 публічної служби, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 754/15544/17-ц (провадження

№ 14-202цс19).

Вирішуючи спір, суди на зазначені положення закону уваги не звернули, а апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не врахував зазначеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду.

Тому суди дійшли помилкового висновку про те, що наявний у цій справі спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи суб`єктний склад сторін спору та характер спірних правовідносин, спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Доводи касаційної скарги, які стосуються вирішення спору по суті, не заслуговують на увагу, оскільки наявні підстави для скасування судових рішень та закриття провадження у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі.

Згідно з частинами першою та другою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Однією з підстав для закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Щодо наслідків закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови.

Верховний Суд бере до уваги, що зміни до ЦПК України, внесені Законом

№ 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі».

Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 08 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

З огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, Верховний Суд відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачці її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, частиною першою статті 256, пунктом 5 частини першої статті 409, частинами першою та другою статті 414, статтями 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

КлопотанняОСОБА_1 задовольнити.

Продовжити їй строк для подання відзиву на касаційну скаргу Закарпатського обласного центру зайнятості.

Касаційну скаргу Закарпатського обласного центру зайнятості задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатського обласного центру зайнятості про скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко