Справа № 369/1753/21
Провадження №2-з/369/17/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2021 року м. Київ

Києво-Святошинського районний суд Київської області у складі

головуючого судді Волчко А.Я.,

за участю секретаря судового засідання Миголь А.А.,

розглянувши заяву заявника ОСОБА_1 - про забезпечення позову, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса до подання позову,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріусу зареєстрованого в реєстрі № 39173 від 01.12.2020, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною.

Заява мотивована тим, що заявник має намір підготувати та у строк, передбачений ЦПК України звернутися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксана Анатоліївна, третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна було вчинено виконавчий напис за №39173 від 01.12.2020, яким звернено стягнення на майно заявника в сумі боргу в розмірі 49981,14 грн. на користь стягувача АТ «ПУМБ».

З цього приводу за заявою стягувача 25.01.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксаною Анатолієвною, було відкрито виконавче провадження №64255716.

В рамках проведення виконавчих дій в цьому виконавчому провадженні також були ухвалені наступні постанови: постанова про арешт коштів боржника, постанова про стягнення з боржника основної винагороди, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Також зазначає, що фактичне здійснення стягнення на майно на підставі виконавчого напису № 39173 від 01.12.2020, у випадку задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, істотно ускладнить процедуру виконання рішення суду і поновлення її прав, оскільки в такому випадку позивач буде вимушена звертатися до суду з новим позовом до відповідача про повернення безпідставно отриманих коштів.

Заяву обґрунтовано тим, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Тому просила вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріусу зареєстрованого в реєстрі № 39173 від 01.12.2020, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною.

З цих підстав просить суд заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Так, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову суд прийшов до висновку, що заява позивача про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями ч.1 ст. 150 ЦПК України.

Слід зазначити, що згідно роз`яснень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства про розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд до забезпечення позову має підходити зважено, оскільки забезпечення позову може мати наслідком збитки та порушення прав; забезпечення позову має відповідати тій цілі, для якої такий захід слугує.

Заходи забезпечення позову визначаються виходячи із засад розумності, співмірності та враховуючи конкретні обставини справи.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Загальною декларацією прав людини, проголошеною Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року, гарантовано забезпечення і розвиток прав людини та основоположних свобод, та зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Так, у справі Delcourtv. Belgium зазначено, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Belletv. France визначено, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права, тобто особа повинна отримати реальний результат від такого звернення.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним, однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети. При цьому досягнення вказаної мети є неможливим без застосування заходів, передбачених законодавством країн-учасниць Конвенції, до яких зокрема, належать і заходи забезпечення позову (див. Prince Hans-Adam IIof Liechtenstein v. Germany).

У рішенні Дейвіда Горнсбі (David Hornsby) та Ади Енн Горнсбі (Ada Ann Hornsby) проти Грецької Республіки, № 18357/91, § 40 від 19 березня 1997 року, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece), Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін».

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

З огляду на норми ЦПК України, особа яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 151 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи №6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарги на рішення дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду. Разом із тим, до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач оскаржує виконавчий напис нотаріуса зареєстрованого в реєстрі № 39173 від 01.12.2020, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною.

Так, не вбачається за необхідність зупинення стягнення, що здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріусу зареєстрованого в реєстрі № 39173 від 01.12.2020, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, оскільки зупинення стягнення на підставі виконавчого напису є блокування виконання виконавчого провадження.

Таке зупинення стягнення на підставі виконавчого напису є підміною рішення суду. Так у разі задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, позивачем буде досягнуто мети позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, без розгляду справи по суті.

Крім того, суд не вправі вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням приватного або державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

За таких обставин, суддя прийшов до висновку, що в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 149, 150, 153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви заявника ОСОБА_1 -про забезпечення позову, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса до подання позову.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: А.Я. Волчко