Справа № 149/768/20
Провадження № 22-ц/801/381/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вергелес В. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 рокуСправа № 149/768/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №149/768/20 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ "Зернопродукт МХП" про визнання недійсним правочину

за апеляційною скаргою ПрАТ "Зернопродукт МХП" на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2020 року, повний текст якого складено 20 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Вергелеса В.О.,

встановив:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ "Зернопродукт МХП" про визнання недійсним правочину.

Позов мотивований тим, що позивачка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.07.2014 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 1238, є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером :03:002:0285, загальною площею 2,2540 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району, яку вона успадкувала після смерті ОСОБА_2 . Успадкована земельна ділянка знаходилася в оренді відповідача ПрАТ «Зернопродукт МХП» відповідно до договору оренди землі № 336/2005-П-Х-В від 01.08.2005 року, укладеного між спадкодавцем ОСОБА_2 та ТОВ "Зернопродукт МХП", правонаступником якого є ПрАТ "Зернопродукт МХП". Згідно вказаного договору земельна ділянка передана в оренду відповідачу строком на 15 років.

07.05.2018 року позивачка дізналась, що між нею та відповідачем 19.08.2015 року нібито укладено договір оренди земельної ділянки. Вказаний договір оренди землі № 575 від 19.08.2015 року позивачка вважає недійсним. Вказаний договір підписаний не нею ОСОБА_1 , вона його не підписувала і про даний договір взагалі не знала, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 575 від 19.08.2015 року, сторонами якого зазначено ОСОБА_1 та ПрАТ "Зернопродукт МХП", щодо земельної ділянки № НОМЕР_1 з кадастровим номером :03:002:0285, загальною площею 2,2540 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області.

Стягнуто з ПрАТ "Зернопродукт МХП" на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 гривень.

Стягнуто з ПрАТ "Зернопродукт МХП" на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 16708 гривень.

Стягнуто з ПрАТ "Зернопродукт МХП" на користь ОСОБА_1 судові витрати на оплату експертних послуг у розмірі 2250,24 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підписувала спірний договір оренди земельної ділянки № 575 від 19.08.2015 року, а відтак цей правочин укладений за відсутності її волевиявлення на укладення договору, що відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції ПрАТ "Зернопродукт МХП". подало апеляційну скаргу вказуючи, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і за неповного з`ясування обставин справи, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що за весь період часу з моменту укладання спірного договору сторони належним чином виконували свої обов`язки, зокрема, ПрАТ "Зернопродукт МХП". як орендар по договору, використовував земельну ділянку згідно цільового призначення, не погіршував її стан та своєчасно і в повному обсязі виплачував орендну плату. Окрім цього за позивача щороку сплачували ПДФО з орендної плати.

Крім того позивачкою не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона не знала та не могла дізнатись про порушення свого права, але суд першої інстанції не звернув на це увагу та не відмовив у задоволені позову в зв`язку із спливом строку позовної давності.

На підставі вище зазначеного ПрАТ "Зернопродукт МХП" просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

01 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Смірнов С.М. апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Представник ПрАТ "Зернопродукт МХП" в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином.

Суд, апеляційної інстанції переглянув справу за наявними в ній доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не обмежуючись доводами та вимогами апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю № ІІ-ВН № 013891, земельна ділянка № НОМЕР_1 з кадастровим номером :03:002:0285, загальною площею 2,2540 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, належала ОСОБА_2 на підставі рішення 19 сесії 3 скликання Пустовійтівської сільської Ради народних депутатів від 29.12.2001 року (а.с. 16).

01.08.2005 року між ТОВ «Зернопродукт МХП» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі № 336/2005-П-Х-В. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_2 передала в оренду ТОВ «Зернопродукт МХП» земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0285, загальною площею 2,2540 га, яка знаходиться на території Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, цільове використання якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір укладено на 15 років. Вказаний договір був зареєстрований у Хмільницькому відділі ВРФ ДП «Центру ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01.02.2006 року за № 25 (а.с.18-19).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , земельну ділянку, яка є предметом договору оренди № 336/2005-П-Х-В від 01.08.2005 року, прийняла у спадщину за заповітом ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03.07.2014 року № НАА 262593 та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 10.12.2013 року № 36031476 ( а.с. 13,14 ).

Як вбачається із заяви від 07.05.2018 року, ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «Зернопродукт МХП», яке є правонаступником ТОВ «Зернопродукт МХП», з проханням надати договір оренди землі, який був укладений між ОСОБА_2 та ПрАТ «Зернопродукт МХП» на ділянку № НОМЕР_1 , яка розташована на території Пустовійтівської сільської ради (а.с.17).

З договору оренди земельної ділянки № 575 від 19.08.2015 року вбачається, що сторонами цього договору вказані - орендодавець ОСОБА_1 з одного боку, та орендар ПАТ «Зернопродукт МХП», в особі директора Хмільницької філії ПрАТ «Зернопродукт МХП» Фаринюка Ю.М., з іншого боку. Предметом договору є земельна ділянка з кадастровим номером :03:002:0285, загальною площею 2,2540 га, яка знаходиться на території Пустовійтівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, цільове використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Строк дії договору 15 років. Номер запису про державну реєстрацію речового права - 11328374, зереєстровано 23.09.2015 року (а.с. 20-22).

З листа-повідомлення від 10.09.2018 року № 139, вбачається, що ОСОБА_1 , яка є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , кадастровий номер 024885800:03:002:0285, загальною площею 2,2540 га, право на яку посвідчено свідоцтвом про право на спадщину виданим 03.07.2014 року Хмільницькою районною нотаріальною конторою, повідомляє Хмільницьку філію ПрАТ «Зернопродукт МХП» про те, що нею не підписувався і не укладався новий договір оренди земельної ділянки № 575 від 19.08.2015 року терміном на п`ятнадцять років і пропонує припинити дію вказаного договору оренди та звернутися з відповідною заявою до відповідної Реєстраційної служби. Також звертає увагу ПрАТ «Зернопродукт МХП», що такі дії службових осіб ПрАТ «Зернопродукт МХП» тягнуть відповідальність за ст. 191 КК України (а.с. 23).

Ухвалою суду від 15 липня 2020 року по даній справі було призначено судово почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 239-П від 23.09.2020 року, підпис в графі "Підпис Орендодавець ___________Поліщук Н.Ф." у наданому відповідачем ПрАТ "Зернопродукт МХП" договорі оренди земельної ділянки № 575 від 19.08.2015 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПрАТ "Зернопродукт МХП", в особі директора Хмільниької філії ПрАТ "Зернопродукт МХП" Фаринюк Ю.М., виконаний не гр. ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 139-148).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав доведеним ту обставину, що при укладенні договору оренди земельної ділянки від 19 серпня 2015 року від імені ОСОБА_1 з ПрАТ "Зернопродукт МХП" було відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 , що відповідно до статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повність погодитись не можливо.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається в письмовій форм.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 46, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Апеляційним судом встановлено, що позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір не підписував, його умови не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваної земельної ділянки позивачу як власнику цієї земельної ділянки, покликаючись до умов договору, підписаного невстановленою особою замість позивача.

Суд першої інстанції повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірний договір позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цього договору не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим колегія суддів констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним.

Враховуючи підстави позову наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є повязаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок

Тому колегія суддів приходить до висновку, що у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020року у справі № 145/2047/16-ц.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставо для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

З огляду на викладене апеляційна скарга ПрАТ "Зернопродукт МХП" підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ПрАТ "Зернопродукт МХП" задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ "Зернопродукт МХП" про визнання недійсним правочину відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2021 року

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун