Номер провадження по справі 2/387/29/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року смт Добровеличківка

Добровеличківський районний суд Кіровоградської області, в складі :

головуючого судді Майстера І. П.

за участю секретаря судового засідання Поляруш С.Ю.

позивача ОСОБА_1 представника відповідача ФГ "Неофіта" Балюри С.В.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Добровеличківського районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Фермерського господарства "Неофіти", державного реєстратора Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області Коваль Яніна Юріївна про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі, -

В С Т А Н О В И В :

І. Описова частина

Стислий зміст позовних вимог позивача та позиції відповідача

До Добровеличківського районного суду Кіровоградської області 04.08.2020 надійшла позовна заява, в якій ОСОБА_3 просить визнання недійсною додаткової угоди №1 від 12.04.2011 до договору оренди землі від 03.03.2010, укладену між ОСОБА_4 та ФГ « Неофіти» та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди землі № 47899886 від 23.07.2019 прийняте державним реєстратором Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області Коваль Яніною Юріївною.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначає, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом набула права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0264, площею 6,3276 га, розташовану на території Гаївської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, яка належала на праві приватної власності її батькові ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Між ОСОБА_4 та ФГ "Неофіта" було укладено договір оренди землі, згідно з яким перший надав останньому в платне користування строком на 10 років земельну ділянку. Договір оренди був зареєстрований у Добровеличківському кадастровому бюро 03.03.2010 за № 62 та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45707698 від 26.02.2019 право оренди за договором внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. З відомостей зазначених у інформаційній довідці " 216174368 , позивачу стало відомо, що державним реєстратором Добровеличківської РДА Кіровоградської області Коваль Я.Ю. 21.02.2019 здійснено реєстраційну дію № 47899886, якою на підставі додаткової угоди № 1 від 12.04.2011 продовжено термін дії договору оренди землі на 49 років. Позивач вважає, що додаткова угода, яка укладена 12.04.2011 є недійсною та реєстраційна дія, яка вчинена на її підставі, підлягає скасуванню, оскільки сторонами додаткової угоди від 12.04.2011 не було реалізовано обов`язок її державної реєстрації, а в 2019 на законодавчому рівні відсутня можливість державної реєстрації правочинів, оскільки реєстрації підлягає право оренди, тому реєстрація права оренди на підставі нереалізованої додаткової угоди від 12.04.2011 у 2019 є неможливою. Також коли відбулась реєстрація права оренди земельної ділянки державний реєстратор Коваль Я.Ю. не перевірила правоздатність та дієздатність ОСОБА_4 та вчинила реєстраційні дії 23.07.2019 №4789986 від 23.07.2019 на дату його смерті та на підставі заяви ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 спадкоємицею є позивачка, яка вважає що мають місце порушення її прав, які підлягають захисту в судовому порядку.

Позивачка ОСОБА_3 13.11.2020 надала відповідь на відзив, згідно з яким просить відхилити аргументи наведені відповідачем у відзиві. Зі змісту відповіді на відзив, позивач зазначила, що не оспорює факту підписання ОСОБА_4 додаткової угоди № 1 від 12.04.2011, тому що їй не відомі обставини такого підписання. Позивач звертає увагу на те, що на підставі такої угоди 21.02.2019 не може бути здійснено реєстраційну дію, якою збільшено строк дії договору з 10 років на 49 років, оскільки така угода не набрала законної сили. Якби додаткова угода № 1 від 12.04.2011 була зареєстрована до 01.01.2013 в порядку, як того вимагали норми чинного законодавства, що діяли на той час, то беззаперечно Державний реєстратор в 2019 році міг би і мав право зареєструвати спірне право оренди, проте державна реєстрація такої угоди до 2013 року не відбулася. Згідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про оренду землі» , договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Тобто у 2010 році на відміну від 2019 року існував обов`язок реєстрації договору оренди а не права оренди. Відтак, оскільки сторонами додаткової угоди від 12.04.2011 не було реалізовано обов`язок її державної реєстрації до 01.01.2013, а в 2019 році на законодавчому рівні відсутня можливість державної реєстрації правочинів, оскільки реєстрації підлягає право оренди, тому реєстрація права оренди на підставі нереалізованої додаткової угоди від 12.04.2011 у 2019 року була неможливою. З 01.01.2013 набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11.02.2010 № 1878 VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту ст.ст. 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» були виключені ст.ст. 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01.01.2013 відповідач не міг зареєструвати спірну угоду. Зазначений правовий висновок зроблено 23.06.2020 Великою Палатою Верховного Суду за результатами розгляду справи №696/1693/15-ц, провадження №14-737цс19.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги просила їх задовольнити та свої мотиви виклала згідно зі змістом позовної заяви, позовних вимог, та відповіді на відзив.

Представником ФГ «Неофіти» 03.11.2020 подано до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким просить відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог повністю. Зі змісту відзиву, відповідач ФГ «Неофіти» вважає, що вимоги позивача необґрунтовані і безпідставні. Так дійсно між ОСОБА_4 та ФГ « Неофіта» було укладено договір оренди землі без дати, який зареєстрований у Добровеличківському кадастровому бюро 03.03.2010 за № 62 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке зареєстроване 26.02.2019 за індексним номером 45707698. Відповідно до умов договору оренди землі, орендодавець передав в строкове платне користування земельну ділянку площею 6,3276 га строком на 10 років. Між ОСОБА_4 та ФГ «Неофіти» 12.04.2011 була укладена додаткова угода № 1 до договору оренди землі зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстроване 23.07.2019. Відповідно до вищевказаної угоди строк оренди збільшився з 10 років на 49 років. Позивач у своїй заяві не оспорює факт підписання та укладення додаткової угоди № 1 від 12.04.2011 до договору оренди землі, а лише стверджує, що вона зареєстрована після смерті ОСОБА_4 . Оскільки сам договір передбачає передання майна або інші дії, він вважається укладеним з моменту вчинення відповідної дії ( ч.2 ст. 640 ЦК України). Тому не можна вважати неукладеним чи недійсним договором після його повного або часткового виконання сторонами. Аналогічних висновків дійшла й Велика Палата у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18). Смерть орендодавця, за загальним правилом, не є підставою для припинення дії договору оренди, а також для його розірвання чи зміни його умов. Усі права та обов`язки орендодавця після його смерті переходять до його спадкоємця, який зобов`язаний продовжувати виконувати всі умови договору оренди землі. Крім того Верховний Суд виходить з того, що своє волевиявлення на укладення договору особа виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового договору, в той час як реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору (постанови від 14.02.2019 у справі № 709/1658/17-ц, від 23.05.2018 у справі № 704/1551/16-ц).

Представник ФГ "Неофіта" Балюра С.В. в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог та обґрунтувала свої доводи аналогічні змісту наявного в матеріалах справи відзиву.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні надала пояснення, що на момент реєстрації прав та їх обтяжень земельної ділянки зазначена заява була подана 21.02.2019, однак у зв`язку із навантаженням вказані речові права були зареєстровані 23.07.2019. Заява ОСОБА_4 подана працівником ФГ "Неофіта" ОСОБА_5 . Водночас на момент вчинення реєстраційної дії вона не була зобов`язана, згідно діючого на той час законодавства, перевіряти правоздатність заявника. Станом на теперішній час обов`язок встановлювати обставини щодо працездатності осіб покладається на державного реєстратора. Водночас як би вона знала, що на момент вчинення реєстраційної дії ОСОБА_4 помер, то такі дії вона б не вчиняла. На запитання суду ОСОБА_2 зазначила, що їй було відомо, що ОСОБА_5 була працівником ФГ"Неофіта" та стороною додаткової угоди, а тому прийняла від неї заяву ОСОБА_4 . Водночас довіреності від ОСОБА_4 ОСОБА_5 не надавала.

Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19.08.2020 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 07.09.2020 було відкрито провадження та призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 19.01.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

ІІ. Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, доходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

ОСОБА_4 ( орендодавець) у 2009 році уклав з ФГ «Неофіти» ( орендар ) договір оренди землі, згідно з умовами якого орендодавець передав орендареві в строкове платне користування належну йому земельну ділянку. Строк дії договору становить 10 років.

Вказаний договір зареєстровано у Добровеличківському районному кадастровому бюро, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 03.03.2010 за № 62.

Згідно з додатковою угодою № 1 до договору оренди землі від 03.03.2010 ОСОБА_4 (орендодавець) 12.04.2011 уклав з ФГ «Неофіти» ( орендар ) цю додаткову угоду, про внесення змін та доповнень, а саме у п.8 договору оренди землі цифри " 10 «років» замінити відповідно на цифри « 49 років» (а.с. 14).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.03.2019 серії НОМЕР_1 ( а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.10.2019, зареєстрованого в реєстрі за № 704, право власності на належну померлому ОСОБА_4 земельну ділянку розміром 6,3276 гектара, розташованої на території Гаївської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області , кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0264, набула його донька ОСОБА_3 ( а.с. 9).

Вказане право зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.10.2019 за № 33843374.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 216174368 від 14.07.2020, державним реєстратором Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області Коваль Яніною Юріївною 21.02.2019 номер запису про інше речове право: 30462089, зареєстровано договір оренди землі, серія та номер: 62, виданий 03.03.2010 , видавник ФГ "Неофіти"/Чабаненко Дмитро Іванович. Інформація про зміни іншого речового права: 23.07.2019 індексний номер рішення: 47899886, додано додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 12.04.2011, видавник: ФГ "Неофіти"/Чабаненко Дмитро Іванович. Строк дії: на 10 років змінено на строк дії: на 49 років ( а.с.15-19).

Згідно з карткою прийому заяви №174139629 від 17.07.2019 ОСОБА_2 отримана заява про державну реєстрацію іншого права, подану ОСОБА_4 із додатком додаткової угоди. Зазначена картка прийому заяви підписана ОСОБА_5 із відміткою "уповноважено"( а.с.86).

Відповідно до змісту заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2019 зазначено, що заява подана ОСОБА_4 , водночас підпис заявника стоїть ідентичний підпису у картці прийому заяви №174139629 від 17.07.2019 навпроти прізвища уповноважено ОСОБА_5 ( а.с.87).

Відповідно до змісту про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47899886 від 23.07.2019 державний реєстратор Коваль Яніна Юріївна розглянула заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 17.07.2019 за реєстраційним номером 35035611, яку подав ОСОБА_4 , УНЗР НОМЕР_2 для проведення державної реєстрації іншого речового права, право оренди земельної ділянки із кадастровим номером :02:000:0264, а т ому вирішив провести державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за суб`єктом ОСОБА_4 (а.с.71).

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Суд, вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, доходить до таких висновків.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року N 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV "Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року N 1211-IV) та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається в письмовій формі.

В судовому засіданні сторони не оспорювали факт дійсного підписання спірної додаткової угоди №1 від 12.04.2011 до договору оренди землі від 03.03.2010 саме ОСОБА_4 , отже презюмується, що підписант мав волевиявлення на укладення спірної додаткової угоди. Водночас позивач просить визнати недійсною додаткову угоду у зв`язку із порушенням процедури реєстрації права оренди земельної ділянки.

Як роз`яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

Враховуючи те, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення, не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Отже суд встановивши, що на момент укладення спірного договору його сторони не допустили таких порушень правових норм, які б давали підстави для визнання договору недійсним, а волевиявлення власника земельної ділянки на передачу її в оренду ФГ "Неофіта" відповідало внутрішній волі ОСОБА_4 , а тому доходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 12.04.2011 до договору оренди землі від 03.03.2019, оскільки порушення порядку реєстрації в тому числі після смерті ОСОБА_4 , не впливає на недійсність договору.

Разом з тим суд зазначає, що позивачка згідно із позовними вимогами також просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47899886 від 23.07.2019, прийняте Державним реєстратором Добровеличківської районної адміністрації Кіровоградської області Коваль Яніною Юріївною, яким проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0264 за суб`єктом ОСОБА_4 , податковий номер НОМЕР_2 . Згідно зі змістом позовної заяви, позивачка наводить окремі підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47899886 від 23.07.2019, які необхідно розглянути виходячи із наступних обставин.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про смерть від 12.03.2019 серії НОМЕР_1 ( а.с. 8). Спадкоємцем земельної ділянки :02:000:0264 є його донька ОСОБА_3 . Наданими в судове засідання карткою прийому заяви №174139629 від 17.07.2019 ОСОБА_2 , заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2019, підтверджено що заява подана після смерті ОСОБА_4 від його імені іншою фізичною особою ОСОБА_5 . Згідно з частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Отже в момент смерті фізичної особи припиняється право та дієздатність фізичної особи. Смерть фізичної особи є підставою для припинення права власності цією особою на будь-яке майно (п.11 ст.346 ЦК України). Відповідно до ст.140 Земельного Кодексу України смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця є підставою для припинення права власності на земельну ділянку.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема право оренди земельної ділянки.

Суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону станом на 04.02.2019), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції станом на 01.07.2019).

Частиною 3 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону станом на 04.02.2019) визначено, що загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Статтею 7 Закону передбачено, що Міністерство юстиції України: 1) забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав; 2) здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав; 3) забезпечує створення та функціонування Державного реєстру прав, є його держателем; 4) організовує роботу, пов`язану із забезпеченням діяльності з державної реєстрації прав; 5) здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; 6) забезпечує доступ до Державного реєстру прав державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, визначених цим Законом, інших суб`єктів, право доступу яких визначено цим Законом, та приймає рішення про тимчасове блокування або анулювання такого доступу у випадках, передбачених цим Законом;

Відповідно до статті 10 Закону, державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;

4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує реєстраційні справи у паперовій формі; 9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За визначеннями, наведеними у статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів як набуття, так і зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заявником у таких випадках є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Суд зазначає, що державний реєстратор приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47899886 від 23 липня 2019 року грубо порушила вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону станом на 04.02.2019), Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції станом на 01.07.2019) прийнявши документи не від заявника в розумінні ч.3 ст.2 Закону, а від не уповноваженої особи ОСОБА_5 , яка жодним чином не підтвердила своє відношення до заявника, який на момент подачі заяви помер та відносно якого припинилися усі права та обов`язки в тому числі і права власності на земельну ділянку. Крім того реєстратор не дотримавшись вимог ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону станом на 04.02.2019) не встановила відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав, а також не перевірила документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій у зв`язку зі смертю заявника та припинення права власності, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Відповідно до ч.1 ст. 152 та ч. 1 ст. 153 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ч.1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

На думку суду прийняття державним реєстратором оскаржуваного акту у формі рішення призвело до протиправного позбавлення позивачки права приватної власності на належну їй земельну ділянку, та можливість їх реалізовувати після смерті її батька.

Отже суд доходить до однозначного висновку про необхідність скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47899886 від 23.07.2019, прийняте Державним реєстратором Добровеличківської районної адміністрації Кіровоградської області Коваль Яніною Юріївною, яким проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0264 за заявою суб`єкта ОСОБА_4 , податковий номер НОМЕР_2 .

У відповідності до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Водночас суд вважає безпідставними доводи позивача щодо підстав для скасування державної реєстрації у зв`язку із укладенням спірної додаткової угоди 12.04.2011 та не дотримання вимог ч.ч.1,5 ст.6, ч.1 ст.18 Закону України "Про оренду землі" (в редакції станом на 03.03.2010) додаткової угоди щодо обов`язку реєстрації договору оренди, так як у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2019 року у справі № 917/108/18 вказано, що набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані його умови, стає правовідносинами, на виникнення яких спрямоване волевиявлення сторін. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважила, що Верховний Суд України не відступав від висновку, зробленого у постановах від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162ц13) і 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), та вказала, що з огляду на тлумачення статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення між сторонами договору оренди, правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення.

Враховуючи наявність суперечливих висновків Верховного Суду України, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16) для уточнення правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 532/129/16-ц (провадження № 6-2777цс16) і 07 червня 2017 року у справі № 634/769/15-ц (провадження № 6-872цс17) шляхом вказівки, що правочин (договір), який підлягав державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення. Як наслідок за наявності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати вчиненим (укладеним), так як на час реєстрації правочину діють змінені нормативно-правові акти, а саме спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Враховуючи зазначені правові висновки суд зазначає, що за змістом статей 8-1 та 19 цього Закону, відчужене право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку; право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Будь-яких винятків щодо часових проміжків підписання договорів оренди землі та реєстрації речового права зазначений Закон не містить.

Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Таким чином, правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення, а не дати укладення договору. Як наслідок, за відсутності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати не вчиненим (неукладеним).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч.2 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивач не надала суду договір про надання правничої допомоги адвокатом, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, квитанцію про оплату виконаних робіт на суму 5000 гривень, тому вказані витрати не можуть підлягати стягненню з відповідача.

Враховуючи, що позовні вимоги, які задовольняються стосуються прийнятого рішення державного реєстратора Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області Коваль Яніни Юріївни, а тому судові витрати пропорційно до задоволених вимог потрібно покласти на Добровеличківську районну державну адміністрацію Кіровоградської області.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47899886 від 23.07.2019, прийняте Державним реєстратором Добровеличківської районної адміністрації Кіровоградської області Коваль Яніною Юріївною, яким проведено державну реєстрацію іншого речового права, права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0264 за суб`єктом ОСОБА_4 , податковий номер НОМЕР_2 .

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути із Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області на користь ОСОБА_3 судовий в сумі 840 гривень 80 копійок.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються такі реквізити сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с.Гаївка Добровеличківського району Кіровоградської області та жителька АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

відповідач - Фермерське господарство "Неофіта" с.Осикове Добровеличківського району Кіровоградської області, ;

відповідач - державний реєстратор Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області Коваль Яніна Юріївна ЄДОПОУ Добровеличківської РДА 04055038, смтДобровеличківка Добровеличківського району Кіровоградської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Добровеличківський районний суд Кіровоградської області.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Добровеличківського районного суду

Кіровоградської області Майстер І.П.