П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М. В., Собослоя Г. Г.,

за участю секретарки судового засідання Бочко Л. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2020 року, ухвалене суддею Придачуком О.А.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позов обґрунтував тим, що він із відповідачкою з 09.02.2013 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак подружнє життя у них не склалося через різні характери та погляди на життя, вони втратили почуття любові, поваги та порозуміння один до одного, а спроби зберегти сім`ю виявилися марними. У вересні 2017 року відповідачка покинула сім`ю та зі своїми речами виїхала проживати за невідомою йому адресою. З того часу вони проживають окремо, не підтримують жодних сімейних стосунків, а тому шлюб існує лише формально.

Водночас їхні діти проживають разом із ним та повністю перебувають на його утриманні. Вони більше прихильні до нього, аніж до відповідачки. Донька ОСОБА_3 має 15 років, а тому вона самостійно визначила своє місце проживання разом із ним, донька ОСОБА_4 , який виповнилося 10 років, також бажає проживати разом із ним і відповідачка щодо цього не заперечує. Проте між ними не досягнуто згоди щодо проживання їхнього малолітнього сина ОСОБА_6 .

Звертав увагу і на те, що він як батько, доглядає і піклується про сина, займається його вихованням та розвитком, систематично водить до школи раннього розвитку «Розумник», яку дитина відвідує з лютого 2017 року, дбає про його здоров`я і в разі необхідності відвідує з ним лікарів. Він разом із дітьми проживає у приватному п`яти кімнатному будинку з усіма зручностями, з 1992 року займається підприємницькою діяльністю, а тому є матеріально забезпеченим та має у своїй власності нерухоме майно, яке також здає в оренду.

Натомість, відповідачка до своїх обов`язків по вихованню дітей ставиться неналежно, у вересні 2017 року покинула сім`ю і з того часу вихованням дітей не займається, їхнім життям майже не цікавиться, допомоги на їх утримання не надає та навідує дітей приблизно один раз у два місяці. ОСОБА_2 ніде не працює, не має належних умов проживання, перебуває у постійних роз`їздах, живе за рахунок кредитних коштів, які не повертає, що стверджується копіями повідомлень та досудових вимог фінансових установ про повернення коштів. А тому вважає, що в інтересах сина краще буде залишити його проживати разом із ним у середовищі до якого син звик та разом із його рідними сестрами.

За наведених обставин просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, що зареєстрований 09.02.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міькрайонного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом № 38 - розірвати. Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із ним, а також вирішити питання про судові витрати.

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 вересня 2019 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою цього ж суду від 22 жовтня 2019 року роз`єднані позовні вимоги у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини у самостійні провадження. Виділено у самостійне провадження первісну позовну вимогу ОСОБА_1 та зустрічну позовну вимогу ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, зареєстрований 09.02.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міькрайонного управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом №38, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2020 року, яка набрала законної сили, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із нею, залишено без розгляду.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд указаного заочного рішення суду залишено без задоволення.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 11.02.2021, зокрема поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.06.2020.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 посилалась на незаконність та необґрунтованість цього судового рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Скарга мотивована тим, що з позивачем ОСОБА_1 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з лютого 2013 року по грудень 2019 року, від якого мають трьох дітей: доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після розірвання шлюбу доньки залишилися проживати разом із батьком за місцем його проживання, а вона разом із сином ОСОБА_6 виїхала у м. Черноморськ Одеської області.

Зауважувала про наявну із позивачем домовленість, що три місяці син ОСОБА_6 проживає разом із ним, а три місяці разом із нею. Однак не зважаючи на таку домовленість між ними, позивач пред`явив до неї позов про визначення місця проживання дитини саме із ним. У своєму позові ОСОБА_1 спотворив фактичні обставини, які місцевий суд, незважаючи на протилежне, поклав в основу свого рішення, тоді як нею до зустрічного позову було додано відповідні докази про наявність у неї в м. Чорноморськ Одеської області житла, наявність заробітку, довідки про відвідування дитиною дитячого садка, його участі у секціях і на подання яких просила суд поновити строк. Проте суд безпідставно відмовив у їх приєднанні до матеріалів справи.

Зазначала і про те, що вона бажала приїхати та взяти участь у судовому засіданні, оскільки спір стосувався дитини, але через запровадження з 12.03.2020 в Україні карантинних обмежень припинилися пасажирські перевезення залізницею сполученням «Одеса-Ужгород», які були відновлені лише з 30.06.2020, водночас фактично не працював й Іллічівський міський суд Одеської області унаслідок спалаху коронавірусної інфекції, у зв`язку з чим вона не мала можливості здійснювати відео конференцію, а тому подавала суду клопотання про відкладення розгляду справи та просила суд не розглядати таку без її участі, але суд цього не врахував і прийняв заочне рішення.

Отже, на її переконання, місцевий суд фактично обмежив їй доступ до суду, чим порушив ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, відхилив усі надані нею докази, не залучив до участі в якості третьої особи Службу у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області та безпідставно залишив її зустрічну позовну заяву без розгляду, внаслідок чого вона була позбавлена можливості надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків.

Стверджувала, що суд порушив вимоги ст. 171 СК України та ухвалив рішення без урахування думки дитини при вирішенні даного спору, оскільки дитина не була вислухана з питань, що стосуються її особисто.

З огляду на це просила оскаржене заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 посилався на її безпідставність і надуманість, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене заочне рішення суду без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Ужгородської міської ради Закарпатської області свої правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представники - адвокати Кухаренко О.О., Бойко Б.Б. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивач ОСОБА_1 , його представник-адвокат Йосипчук О.В. та представник третьої особи ОСОБА_9 апеляційну скаргу не визнали, просили таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення сторін, їх представників та представника третьої особи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.02.2013, який рішенням Ужгродського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 грудня 2019 року є розірваним.

Від цього шлюбу сторони мають трьох спільних дітей: доньку ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), доньку ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та сина ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про їх народження /т.1 а.с.5-7/.

Після розірвання шлюбу діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за згодою відповідачки, залишилися проживати разом із батьком (позивачем ОСОБА_1 ) за місцем його проживання, а відповідачка ОСОБА_2 разом із малолітнім сином ОСОБА_6 виїхали до м. Чорноморськ Одеської області.

За твердженням апелянтки у неї з позивачем була домовленість про те, що три місяці син ОСОБА_6 проживає разом із ним, а три місяці - разом із нею. Однак не зважаючи на таку домовленість позивач пред`явив до неї позов про визначення місця проживання сина. Проте доказів на підтвердження такої домовленості між сторонами, ОСОБА_2 суду не надала.

Отже, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як убачається із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 10.12.2018 за № 605/34-34, цей орган уважає за доцільним визначити місце проживання, зокрема малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із його батьком ОСОБА_1 за адресою його місця проживання. Водночас у цьому висновку зазначено, що батько дитини - ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає у власному п`ятикімнатному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за цією ж адресою фактично проживають його неповнолітня донька ОСОБА_7 , малолітня донька ОСОБА_8 та малолітній син ОСОБА_6 . Згідно з актом обстеження умови проживання є у відмінному стані, для дітей створені всі умови для нормального виховання та розвитку, у будинку є необхідні комунальні зручності, сучасні меблі, в тому числі дитячі, побутова техніка, у дітей є свої кімнати. ОСОБА_1 на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, є матеріально забезпеченим, з 1992 року є приватним підприємцем, має у власності декілька об`єктів нерухомості, які в тому числі здає в оренду. До виконання обов`язків по вихованню дітей ставиться сумлінно, в той час як ОСОБА_2 неналежно ставиться до своїх обов`язків по вихованню дітей, у вересні 2017 року покинула сім`ю та лише періодично з`являється до дітей тощо. Відповідно до листа Баранинської сільської ради від 03.12.2018 № 671 ОСОБА_2 є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 із 28.07.2010, однак там не проживає, місце її проживання невідоме /т.1,а.с.103-105/.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 02.07.2021, за участі спеціаліста-психолога ОСОБА_10 , було заслухано думку малолітнього ОСОБА_6 , який висловив бажання проживати разом із матір`ю. Цього ж дня ухвалою Закарпатського апеляційного суду було зобов`язано Службу у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області надати суду письмовий висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /т.2, а.с.84-86/.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області як органу опіки та піклування ОСОБА_2 разом зі своїм сином ОСОБА_6 у 2019 році переїхали на постійне місце проживання у даний населений пункт в орендовану квартиру, умови проживання якої є задовільні, але придатні для проживання і розвитку дитини тощо. У підсумку даний орган опіки та піклування дійшов альтернативного висновку, а саме, що малолітня дитина ОСОБА_6 може проживати як із матір`ю, так із батьком за домовленістю між собою /т.2, а.с.97-99/.

Як слідує з наданого зі сторони відповідачки ОСОБА_2 апеляційному суду договору оренди квартири від 03.10.2021, вона з цього часу винаймає (орендує) тимчасово строком на 6 місяців двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 /т.2, а.с.121-122/, що свідчить про чергову зміну її місця проживання з однієї області на іншу, а відтак зазначений висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області на час розгляду судом апеляційної інстанції, тобто 29.11.2021, не є актуальним та він містить альтернативний характер щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 .

Заразом безпосередньо в суді апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи, відповідачка ОСОБА_11 уважала за недоцільним проведення обстеження її умов проживання на даний час в орендованій квартирі та складення відповідного висновку органу опіки та піклування за її новим тимчасовим місцем проживання у АДРЕСА_3 , оскільки нею готується новий позов про визначення місця проживання сина ОСОБА_6 разом із нею.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України закріплений принцип, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За змістом частин 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, а саме: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як ураховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Проте суд має враховувати висловлену думку малолітньої дитини системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

Наведене вище узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20), які згідно з приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Європейський суд з прав людини у справі «М. С. проти України» (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17, зазначила про застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу ст. 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права та усталеної і прецедентої практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Отож, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини та передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Водночас визначення місця проживання дитини одним із батьків загалом не тягне безумовного обмеження чи позбавлення права другого з батьків, із ким не проживає дитина, на право спілкування у будь-якій формі, турботу та виконання своїх батьківських обов`язків.

На переконання колегії суддів, ставлення батьків (сторін у цій справі) до своєї малолітньої дитини ОСОБА_6 є загалом однаковим, кожен із батьків здатен створити йому необхідні умови для розвитку і виховання, обоє батьків піклуються про нього.

При цьому апеляційний суд ураховує всі обставини цієї справи, у тому числі: висловлену в судовому засіданні апеляційного суду думку малолітнього ОСОБА_6 про бажання проживати з матір`ю; матеріальне становище сторін; стале місце проживання позивача за однією адресою в нерухомому майні, яке належить йому на праві приватної власності; відсутність на даний час у відповідачки постійного місяця проживання, відсутність у неї власного помешкання, проживання на орендованих квартирах і, як наслідок, зміну місць проживання між областями, що не може позитивно відобразитися на інтересах дитини при зміні тимчасово орендованого житла, тимчасово відвідування навчальних закладів, гуртків у різних областях України; висновок органів опіки та піклування як виконкому Ужгородської міської ради Закарпатської області про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, так і висновок виконкому Чорноморської міської ради Одеської області про альтернативне визначення місця проживання дитини між батьками; родинні відносини ОСОБА_6 зі своїми рідними сестрами ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які проживають з батьком тощо.

Отже, поза розумним сумнівом та з метою якнайкращого забезпечення саме інтересів малолітньої дитини ОСОБА_6 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення його місця проживання разом із його батьком.

Водночас це не перешкоджає відповідачці згодом і за наявності інших доказів, звернутися до суду з новим позовом про визначення місця проживання сина ОСОБА_6 із нею, незважаючи на залишення без розгляду місцевим судом її зустрічного позову у цій справі, ухвалу якого вона не оскаржувала, що не перешкоджає їй подати новий позов з цього ж самого предмету спору (за наявності такого) за інших підстав.

Визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 з батьком, не впливатиме на його взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку сина ОСОБА_6 , має право та обов`язок піклуватися про його здоров`я, стан його розвитку, спілкування, побачення тощо, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків місцевого суду, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене заочне рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261,50 грн (т.1, а.с.235) слід покласти на апелянтку ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді