Справа № 456/1495/21
Провадження № 2/456/790/2021
РІШЕННЯ

іменем України

02 грудня 2021 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Яніва Н. М. ,

з участю секретаря Сунак Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась з позовом до суду та просить постановити рішення, яким визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом, після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_5 .. 08.05.2003 ОСОБА_5 було складено заповіт на її онука, а її сина ОСОБА_6 , про що їй було відомо, у зв`язку з чим вона не зверталась з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Однак рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.03.2017 та постановою Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2018 вказаний заповіт за позовом її рідного брата ОСОБА_2 визнаний недійсним. Перший раз вона звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до Стрийської державної нотаріальної контори 04.01.2018, проте листом № 2471/02-14 від 24.09.2018 їй було повідомлено, що нею пропущено строк для прийняття спадщини. У жовтні 2018 році вона звернулась з позовом в суд про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини. Проте даний позов за її заявою був залишений без розгляду, оскільки вона вирішила звернутись до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01.09.2020 вказаний позов було задоволено, однак 15.03.2021 вказане рішення суду було скасовано постановою Львівського апеляційного суду.

Зазначила, що у період з 19.12.2008 по 19.06.2017 (строк визначений законом для прийняття спадщини) вона не подавала заяву про прийняття спадщини, оскільки знала, що існує заповіт ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 , а відтак вважала, що ця перешкода мала об`єктивний, істотний і носила для неї непереборний характер.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила такі задоволити. Додатково пояснила, що вчасно не зверталась з заявою про прийняття спадщини, оскільки мати заповіла будинок її сину, а тому вона хотіла щоб будинок успадкував син. Однак її рідний брат, відповідач по справі ОСОБА_2 оскаржив заповіт. Вона у нотаріальну контору не зверталась, бо довго тривали судові процеси і вона не думала, що заповіт скасують. У 2018 дійсно зверталась у суд з аналогічним позовом, однак такий був залишений без розгляду, оскільки у неї змінився адвокат і вони подали позов про встановлення факту проживання із спадкодавцем.

Представник позивача ОСОБА_7 у попередніх судових засідання позовні вимоги підтримала, просила суд такі задоволити.

Відповідач та представник відповідача адвокат Дмитрович Н.В. в судове засідання не з`явились, від представника надійшла заява згідно якої така просила завершувати розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача ОСОБА_2 ..

У попередньому судовому засадні відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві.

Зокрема, в обґрунтування заперечень покликався на те, що у позовній заяві позивач причинами пропуску строку для прийняття спадщини вказує на її обізнаність про існування заповіту на користь її сина, а також юридичну неграмотність та необізнаність (твердження про те, що після смерті матері вона прийняла спадщину). Однак вважає, що наведені позивачкою причини не є об`єктивними та непереборними, які відповідно до положень ч. 3 ст. 1271 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Окрім цього вказав, що позивач звернулась до суду про прийняття спадщини тільки після 13 років з часу відкриття спадщини.

Третя особа ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд такі задоволити. Пояснила, що вона доводиться рідною сестрою позивачу та відповідачу по справі. Вона та її старший брат ОСОБА_9 , після смерті батька писали заяви про відмову від спадщини, оскільки їм було відомо, що мати склала заповіт на їх племінника (сина позивачки), так як саме вони здійснювали догляд за нею. Брат ОСОБА_2 батьками ніколи не цікавився, і матері перед смертю не допомагав. Матір довго хворіла, була у лікарні і нею опікувалась тільки позивач. На даний момент часу у батьківській хаті ніхто не проживає, відповідач ОСОБА_11 замінив замки і ніхто у будинок зайти не може.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, згідно якої просила позовні вимоги задоволити у повному обсязі, та поновити ОСОБА_1 строк для прийняття спадщини, оскільки такий пропущений нею з поважних причин, а саме у зв`язку із наявністю заповіту ОСОБА_5 від 2003 р. У вказаній заяві додатково пояснила, що вона є дочкою покійного ОСОБА_2 , який був рідним братом сторін по справі позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , а тому вона мала право на спадкування за правом представлення, замість померлого батька. Однак у родині всім було відомо, що бабця ОСОБА_5 у 2003 році заповіла будинок онуку ОСОБА_6 , сину позивачки ОСОБА_1 , оскільки саме вони здійснювали догляд за хворою бабусею. Тому відповідно ніхто й не звертався з заявами про прийняття спадщини. Однак згодом стало відомо, що дядько ОСОБА_11 , який конфліктує з усіма у їхній родині, звернувся з заявою про прийняття спадщини та оскаржив заповіт бабусі у судовому порядку, який в подальшому рішенням суду все ж таки був визнаний недійсним. Після цього нею, позивачкою по справі та ОСОБА_3 у 2018 подано заяви про прийняття спадщини у нотаріальну контору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача, третьої особи, представників позивача та відповідача, оцінивши належним чином докази в їх сукупності суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так в судовому засіданні встановлено, що батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.07.1955 та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 01.09.1973.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 19.12.2008 виданого Стрілківською сільською радою ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що у книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис за № 32.

В ході судового розгляду судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечується учасниками, що ОСОБА_5 08.05.2003 склала заповіт на свого онука (сина позивачки) ОСОБА_6 , якому заповіла все своє майно, що буде належати їй на день смерті. 05.02.2009 ОСОБА_6 звернувся з заявою про прийняття спадщини у нотаріальну контору після смерті ОСОБА_5 .. Однак рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27.03.2017, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2018, вищезгаданий заповіт ОСОБА_5 від 08.05.2003 на ОСОБА_6 визнано недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії спадкової справи № 83/2009 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 розпочатої 05.02.2009, позивач ОСОБА_1 звернулась у Стрийську державну нотаріальну контору з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 тільки ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В подальшому у жовтні 2018 позивач ОСОБА_1 подала до Стрийського міськрайонного суду Львівської області позовну заяву про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове

засідання ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.06.2019 була залишена без розгляду (справа №456/3976/18).

Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач зверталась до Стрийської державної нотаріальної контори 25.03.2019 з заявою (№471) про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_5 , як особа, яка постійно проживала з спадкодавцем.

Однак згідно постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії державного нотаріуса Стрийської державної нотаріальної контори № 786/02-14 від 25.03.2019 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_5 у зв`язку з не підтвердженням факту спільного проживання з спадкодавцем.

У квітні 2019 позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання із ОСОБА_5 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01.09.2020 позов було задоволено, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте постановою Львівського апеляційного суду від 13.03.2021 вказане рішення Стрийського міськрайоннного суду Львівської області від 01.09.2020 скасовано та ухвалено нову постану якою у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 15.03.2021 та має для даної справи відповідно до ст. 82 ЦПК України преюдиційне значення.

Зокрема у мотивувальній частині вказаної постанови суду встановлено, що після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме весною 2009 ОСОБА_12 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а позивач ОСОБА_1 такої заяви не подавала.

Окрім цього, як вбачається з копії спадкової справи позивач ОСОБА_1 звернулась вперше з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 тільки 04.01.2018, тобто зі спливом 10 років після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно з ч.1,2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем

відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України).

Частиною 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила ч.3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи вимогу про визначення особі такого додаткового строку, суд досліджує наявність та поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому потрібно виходити з того, що поважними є причини, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди часу мають досліджуватися судом, якщо згадані перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, та тривали (продовжили безперервно тривати) до моменту звернення такого спадкоємця до нотаріуса або до суду з відповідним позовом.

Такий правовий висновок сформульований Верховним Судом України у постановах: від 04 листопада 2015 року 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також підтриманий у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19), від 11 серпня 2021 року у справі № 720/1079/19 (провадження № 61-14663св20), окремій думці суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 749/322/19-ц (провадження № 61-2593св20) від 09 червня 2021 року.

Отже, правозастосовча практика Верховного Суду України та діючого суду касаційної інстанції у цій категорії справ є незмінною та усталеною.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому, відповідно останнім днем визначеного законом строку для прийняття спадщини шляхом подання заяви було 19.06.2009 року.

Проте, позивач ОСОБА_1 вперше звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини тільки 04.01.2018 року.

При цьому обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини у даному позові, посилалась на те, що їй було відомо про наявність заповіту складеного її матір`ю ОСОБА_5 на користь її сина, тому потреби у поданні заяви до нотаріуса про прийняття спадщини не вбачала. Тільки після визнання заповіту недійсним рішення Стрийського міськрайонного суду залишеним у силі постановою Апеляційного суду Львівської області від 06.09.2018, вона у жовтні 2018 звернулась до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, який був залишений без розгляду так як вона вважала, що має право на отримання спадщини, як особа яка постійно проживала із спадкодавцем.

Тобто з вищенаведеного суд приходить до переконання, що позивач визнала той факт, що після смерті матері ОСОБА_5 по суті відмовилась від прийняття спадщини, відповідно і не зверталась з заявою про прийняття такої, що на думку суду не є та не може бути поважними причинами пропуску строку для подання позивачем заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили їй вчасно здійснити таку дію.

При цьому, факт звернення до суду із первісним позовом у жовтня 2018 про визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини, та в подальшому звернення до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання, не перериває перебіг такого цивільно-правового строку, не впливає на оцінку як неповажних причин пропуску строків звернення з відповідною заявою та не доводить наявність істотних труднощів для спадкоємця вчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини у встановлені законом строки. Вказані обставини мали місце вже після закінчення встановленого законом строку для прийняття спадщини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає, що позивачем у справі до суду не подано жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску подачі заяви про прийняття спадщини після смерті її матері, не доведено наявність об`єктивних, непереборних, та істотних перешкод, які б впливали на своєчасність подання заяви до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини, а тому враховуючи тривалий характер бездіяльності з її сторони, а саме не подання заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк та подання такої зі спливом десяти років з моменту її відкриття, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно п. 8 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 9, ч. 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволені позову в повному обсязі в силу ч.9 ст. 158 КК України заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Стрийського міськрайонногосуду Львівської області від 31 березня 2021 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про в становлення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31.03.2021 року у цивільній справі № 456/1495/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, в частині заборони нотаріусу Стрийської державної нотаріальної контори вчиняти будь - які дії, пов`язані із оформленням спадщини після смерті ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 07.12.2021 року.

Головуючий суддя Н. М. Янів