КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2152/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Київ

Справа № 381/2791/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року про забезпечення позову, постановлену у складі судді Ковалевської Л.М.,

у справі за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем квартири, визнання права власності на квартиру,

встановив:

27.10.2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем квартири, визнання права власності на квартиру.

Разом з позовною заявою позивачем була подана заява про вжиття заходів забезпечення позову в даній справі, в якій просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити відповідачу ОСОБА_1 здавати вищевказану квартиру в оренду (найм).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зазначає, що перший раз з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна позивач звернувся до суду 17.05.2019 року, і потім його відкликав (ухвала суду від 22.05.2019 року по справі № 381/1939/19). До подання цього позову позивач подав заяву про забезпечення, яку судом було задоволено, а арешт скасовано лише 20.10.2020 року.

Вдруге позивач звернувся з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна 24.06.2019 року. За результатом розгляду цього позову 22.11.2019 року суд прийняв рішення про відмову у задоволенні позову, яким підтверджено особисту приватну власність відповідача на квартиру. Таким чином, спір між сторонами щодо квартири вирішений.

Крім того, позивач, зловживаючи своїми правами, ввів суд в оману, подавши до суду об`яву про продаж іншої квартири, що знаходиться в тому ж будинку, що і спірна квартира.

Також, жодний нормативний акт не дає право комунальному підприємству самостійно складати акти про проживання чи перебування власників в їх приватному житлі, і не встановлює форму такого акту. Звертає увагу на те, що акт обстеження проживання квартири на предмет проживання сторонніх осіб від 15.10.2020 року складений комісією КП «Фастівська ЖЕК» без участі власника, без відвідування квартири. Тому цей доказ не може бути достовірним, а припущення в ньому про не проживання відповідачки у квартирі, є недостовірною інформацією.

Звертає увагу на те, що станом на момент розгляду заяви про забезпечення позову квартира вже була арештована ухвалою Фастівського міськрайонного суду № 381/956/19 від 14.03.2019 року. Також позивачем при зверненні до суду з даним позовом порушено строк позовної давності, оскільки договір купівлі-продажу квартири був укладений 13.10.2015 року, а з позовом позивач звернувся до суду 28.10.2020 року, що є підставою для відмови в позові навіть за наявності підстав для його задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не подав.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами є спір про право власності на зареєстровану на праві власності за ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, доводи заявника, що ОСОБА_1 може розпорядитися спірною квартирою на свій розсуд без його відома дійсно свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки підтверджена ймовірність вчинення дій, направлених на відчуження спірного нерухомого майна.

З висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в якому просить:

- визнати недійсним в частині покупця ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 13 жовтня 2015 року Чернишовою, приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 2278.

- визнати ОСОБА_3 покупцем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 13 жовтня 2015 року Чернишовою, приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області, зареєстрованим в реєстрі за № 2278.

- визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Звертаючись з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_3 посилався на те, що 13.10.2015 року він за свої гроші у сумі 149 000 грн. на підставі договору купівлі-продажу квартири купив у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , стороною у якому (покупцем) було формально зазначено майбутню дружину заявника ОСОБА_1 , яка фактично не мала ні коштів, ні потреби на придбання собі житла у Фастові.

Після купівлі квартири заявник прийняв спірну квартиру - у період з 13.10.2015 року до 31.08.2016 року та за рахунок своїх особистих коштів відремонтував її, облаштував меблями та побутовою технікою. 31.08.2016 року після закінчення ремонту та облаштування квартири заявник та ОСОБА_1 , переїхали проживати у вищевказану квартиру, де заявник проживав разом з нею до 07.03.2019 року. 01.06.2017 року заявник та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. 07.03.2019 року ОСОБА_1 без відома заявника здійснила заміну замків вхідних дверей квартири, чим позбавила заявника доступу у житло.

30.04.2019 року Фастівським міськрайонним ВДРАЦС ГУЮ у Київській області видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 з заявником в квартирі не проживає. Чинним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.09.2020 року у справі №381/2357/19, встановлено, що у період з 01.09.2015 року по 31.05.2017 року заявник з відповідачем ОСОБА_1 спільного бюджету не мали, спільного господарства не вели. Таким чином, судами встановлено, що при укладенні спірного договору заявник помилково вважав, що на той час заявник проживав з ОСОБА_1 однією сім`єю та мав з нею спільний бюджет. Тобто, фактично, квартиру придбано, відремонтовано та облаштовано меблями, побутовою технікою виключно за особисті кошти заявником з тією метою, щоб в ній проживав заявник. Відтак, саме заявник є фактичним покупцем за договором купівлі-продажу квартири. Тому вважає, що відповідач ОСОБА_1 в березні 2019 року фактично заволоділа спірною квартирою, змінивши усі замки квартири, позбавивши позивача прав доступу до квартири, а на сайті ОLX розміщена інформація про продаж квартири з параметрами, які відповідають параметрам спірної квартири, при цьому в квартирі проживають сторонні особи, тому існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру та заборони здавати її в оренду може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав заявника (позивача) у разі задоволення позову.

З викладеного вбачається, що між сторонами дійсно існує спір про право власності на належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить сам факт звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом.

Враховуючи те, що предметом даного позову є оспорювання договору купівлі-продажу та права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка може бути відчужена до вирішення даної справи по суті, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому судом зроблено обґрунтований висновок про необхідність накладення арешту на спірну квартиру.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири є оспорюваним правочином та позивачем заявлено вимогу про визнання права на нерухоме майно, застосований судом спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на це спірне майно, що зареєстроване на праві власності за відповідачем, відповідає пред`явленим позовним вимогам.

За таких обставин, з метою ефективного забезпечення балансу інтересів сторін по справі, враховуючи предмет позову та характер спірних правовідносин, обраний вид забезпечення позову як накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, перевіривши обставини, якими заявник обґрунтовував наявність підстав для забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на спірну квартиру.

Оскільки відповідач, як власник спірного нерухомого майна, яке є предметом даного спору, має об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть в подальшому утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, колегія суддів вважає обґрунтованим припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

При цьому, такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на спірне майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_1 , оскільки обмежується лише можливість вчиняти дії по відчуженню спірної квартири.

Заходи забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, їх значення полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваній ухвалі відсутні мотивовані підстави про необхідність накладення арешту на спірне майно, відсутня оцінка доказів, поданих позивачем по справі, колегія суддів відхиляє.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду в частині заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 , оскільки такий вид забезпечення позову як заборона невизначеному колу осіб вчинення будь-яких дій щодо спірного нерухомого майна виходить за межі змісту позовних вимог, заявлених позивачем, та не обґрунтована співмірність таких заходів із заявленими позовними вимогами.

При цьому застосований судом вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру є достатнім та співмірним із заявленими позовними вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. При цьому забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала в зазначеній частині не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову в частині заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року

- скасувати в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони іншим особам

вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою:

АДРЕСА_1 та прийняти в цій частині постанову:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення його

позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору

купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем квартири,

визнання права власності на квартиру - шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії

щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 -

відмовити.

В іншій частині ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29

жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.