ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 лютого 2021 року

м. Харків

справа № 646/1564/20

провадження № 22ц/818/1080/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретарі Огар І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року в складі судді Шелест І.М.,

у с т а н о в и в:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . Після смерті матері залишалась спадщина, а саме - нежитлові будівлі літ. А-1, загальною площею 1 248,7 кв м., літ. Б-1, загальною площею 151,0 кв м., літ. В-1, загальною площею 272,9 кв м., літ. Г-1, загальною площею 78,3 кв м., літ. Д-1, загальною площуею 125,0 кв м., літ. Е-1, загальною площею 14,5 кв м., шлакоблокові, загальною площею 1 890,4 кв м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; та житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 . Вона та її брат ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги. За життя матері між ними була певна домовленість, за якою ОСОБА_4 складе заповіт на все вказане майно на ім`я сина, а останній після оформлення спадщини передасть вказані нежитлові будівлі у її власність.

Після смерті матері ОСОБА_2 прийняв спадщину згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, однак нежитлові будівлі за вказаною адресою їй не передав у власність.

В лютому 2020 року їй стало відомо, що 25 лютого 2005 року між її матір`ю та братом укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежитлові будівлі літ. А-1, загальною площею 1 248,7 кв м., літ. Б-1, загальною площею 151,0 кв м., літ. В-1, загальною площею 272,9 кв м., літ. Г-1, загальною площею 78,3 кв м., літ. Д-1, загальною площуею 125,0 кв м., літ. Е-1, загальною площею 14,5 кв м., шлакоблокові, загальною площею 1 890,4 кв м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що у матері було відсутнє волевиявлення на дарування об`єкту нерухомості, оскільки за життя мати визначилася зі спадковою масою та вважала, що вказані нежитлові будівлі отримає донька, а син житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .

Крім того, враховуючи слабкість ОСОБА_4 на момент укладення договору дарування та неможливість самостійно навіть підписати вказаний договір, відповідач скористався зазначеними обставинами та ввів матір в оману щодо особи обдарованого.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила:

- поновити строк звернення до суду;

- визнати недійсним договір дарування нежитлових будівель літ. А-1, загальною площею 1 248,7 кв м., літ. Б-1, загальною площею 151,0 кв м., літ. В-1, загальною площею 272,9 кв м., літ. Г-1, загальною площею 78,3 кв м., літ. Д-1, загальною площуею 125,0 кв м., літ. Е-1, загальною площею 14,5 кв м., шлакоблокових, загальною площею 1 890,4 кв м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д. за реєстровим номером 505;

- скасувати державну реєстрацію права власності вказаних нежитлових приміщень за ОСОБА_2

31 березня 2020 року ОСОБА_2 подав заяву, в якому визнав позов в повному обсязі.

Заява мотивована тим, що між ними дійсно була домовленість, відповідно до умов якої ОСОБА_4 складе заповіт на все вказане майно на ім`я сина, а він після оформлення спадщини передасть вказані нежитлові будівлі у власність сестри. Однак він так і не повідомив ОСОБА_2 про укладення договору дарування, сподіваючись, що зазначений факт залишиться невідомим, отже остання не могла раніше дізнатися про вчинення матір`ю даного правочину.

Однак він не бажав та не скористався слабкістю матері та не вводив сестру в оману щодо обдарованого, а зазначена помилка відбулась з невідомих йому причин.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що саме по собі визнання позову відповідачем у даному спорі не є підставою для його задоволення, оскільки таке визнання суперечить закону. Суд вказав, що заповіт складено в день посвідчення договору дарування. ОСОБА_2 як непрацездатна дочка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відмовилась від одержання обов`язкової частки у спадщині, яка складалася з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 . Належних та допустимих доказів щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору дарування матеріали справи не містять. Оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю, питання про застосування строків позовної давності судом першої інстанції не вирішувалось.

13 листопада 2020 року ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач начебто не заперечував той факт, що волевиявлення ОСОБА_4 було вільним і відповідало її внутрішній волі, спростовується як заявою про визнання позову, так і поясненнями ОСОБА_2 в судовому засіданні. Обгрунтування висновку суду першої інстанції про те, що само по собі визнання відповідачем позову у даному спорі не є підставою для його задоволення, оскільки таке визнання суперечить закону, в судовому рішенні відсутнє. Ухвала про відмову у прийнятті заяви про визнання позову відсутня. Крім того, рішення суду першої інстанції не містить висновків в частині вирішення спору про скасування державної реєстрації права власності на вказані нежитлові приміщенгя за ОСОБА_2

17 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якому просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними доводам заяви про визнання позову. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки його заяві про визнання позову.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої спадкоємцями за законом відповідно до статті 1262 ЦК України є діти ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (а. с. 7, 8, 12).

За життя померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежитлові будівлі літ. А-1, загальною площею 1 248,7 кв м., літ. Б-1, загальною площею 151,0 кв м., літ. В-1, загальною площею 272,9 кв м., літ. Г-1, загальною площею 78,3 кв м., літ. Д-1, загальною площуею 125,0 кв м., літ. Е-1, загальною площею 14,5 кв м., шлакоблокові, загальною площею 1 890,4 кв м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з загальною слабкістю ОСОБА_4 , за її особистим проханням, у її присутності та у присутності нотаріуса цей договір замість неї підписала ОСОБА_5 (а. с. 5).

За життя ОСОБА_4 також склала заповіт, посвідчений 25 лютого 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. за реєстровим № 511, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, заповіла ОСОБА_2 . У зв`язку з загальною слабкістю ОСОБА_4 , яка сама розписатися не може, після того, як текст заповіту нею був прочитаний та він відповідав її волі, у її присутності та у присутності нотаріуса цей заповіт замість неї підписала ОСОБА_5 (а. с. 68).

Згідно зі Свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, посвідченими 31 жовтня 2009 року державним нотаріусом Валківської державної нотаріальної контори Харківської області Кобзар Н.Я. за реєстровими номерами № 3176 та № 3179, ОСОБА_2 є власником спадкового майна, а саме - житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , та грошових вкладів, що знаходяться в ТВБВ ВАТ «Державний Ощадний банк України» (а. с. 75, 76).

ОСОБА_2 як непрацездатна дочка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 в установлений законом строк відмовилась від обов`язкової частки у спадщині (а. с. 56).

Оспорюючи договір дарування від 25 лютого 2005 року, ОСОБА_2 зазначала, що у матері було відсутнє волевиявлення на дарування об`єкту нерухомості, оскільки за життя мати визначилася зі спадковою масою та вважала, що вказані нежитлові будівлі отримає донька, а син житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .

Крім того, враховуючи слабкість ОСОБА_4 на момент укладення договору дарування та неможливість самостійно навіть підписати вказаний договір, відповідач скористався зазначеними обставинами та ввів матір в оману щодо особи обдарованого.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що позивачем не доведено наявності підстав, передбачених статтею 230 ЦК України для визнання недійсним договору, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційних скарг щодо визнання позову ОСОБА_2 не грунтуються на законі.

За правилами частин першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасникам справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Визнаючи позов в повному обсязі, ОСОБА_2 в заяві зазначив, що між ним, сестрою та матір`ю була домовленість, відповідно до умов якої ОСОБА_4 складе заповіт на все вказане майно на ім`я сина, а він після оформлення спадщини передасть вказані нежитлові будівлі у власність сестри. Однак він так і не повідомив ОСОБА_2 про укладення договору дарування, сподіваючись, що зазначений факт залишиться невідомим, отже остання не могла раніше дізнатися про вчинення матір`ю даного правочину. Однак він не бажав та не скористався слабкістю матері та не вводив сестру в оману щодо обдарованого, а зазначена помилка відбулась з невідомих йому причин.

Отже, фактично ОСОБА_2 заперечує обставини щодо введення сестри в оману.

З огляду на це, підстави для застосування правил частини першої статті 82 ЦПК України відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

О.М.Хорошевський