Справа № 462/309/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мруць І.С.

за участю секретаря судового засідання Бардійовської І.Р.

справа №462/309/21

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - Бекерської Олени Іванівни,

встановив:

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якому просить стягнути з останнього на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 228 007 грн. 06 коп., стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 2 281 грн. 00 коп.

В обґрунтування позову покликається на те, що з відповідачем перебував у трудових відносинах, однак 02.09.2014 року був звільнений за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 04 травня 2020 року за позовом позивача до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати було ухвалено стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 41 481,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.01.2010 року по 02.09.2014 року, 55 062, 15 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього 96 543, 15 грн., витрати на правову допомогу.

30 грудня 2020 року відповідач виконав рішення суду та виплатив позивачу кошти.

Таким чином, у відповідності до ст. 117 КЗпП України просить стягнути вказаний середній заробіток за період з 02.09.2014 року по 30.12.2020 року у розмірі 228 007, 06 грн. Розрахунок середнього заробітку позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ за №100 від 08.02.1995 року. Відповідно до її розрахунків, сума середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період 02.09.2014 року по 30.12.2020 року становить 228 007, 06 грн., оскільки його середньогодинна заробітна плата становить 18,02 грн., а кількість робочих годин за весь час затримки розрахунку становить 12 653 години.

25 січня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

08 лютого 2021 року до суду подано відзив, у якому представник відповідача заперечує право позивача на звернення з позовними вимогами згідно із ст.117 КЗпП України. Звертає увагу, що незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.

Також представник відповідача просить про застосування строку позовної давності, зазначає, що позивачем такий пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Вважає вимогу про стягнення 228 007, 06 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необґрунтованою. Зазначає, що за спірний період заробітна плата з додатковими виплатами становила 149753,00 грн. Судовим рішенням від 04.05.2020 року стягнуто на користь позивача невиплачену заробітну плату, у розмірі різниці між виплаченою і заробітною платою у нижчому розмірі, ніж передбачено ЗУ «Про Державний бюджет України». Відтак, недонарахована заробітна плата становила 27 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати.

Посилається на постанову ВП ВС від 26.06.2019 року у справі №761/95/15, якою відступлено від висновку ВС України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року та вважає обсяг вимог позивача непропорційним наслідкам правопорушення відповідача. Просить відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Витрати на правову (професійну правничу) допомогу заперечує, як необґрунтовані.

11 лютого 2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив. У ньому представник позивача заперечує факт пропуску строку на звернення до суду із позовними вимогами. Зауважує, що відповідач з 18.11.2015 року до моменту звернення позивача з позовом про стягнення недонарахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати добровільно не вжив заходів для того, щоб виплатити позивачу належні суми. Отже позивач вважає, що доводи відповідача про ніби то свідоме затягування судового розгляду з вини позивача є безпідставними та необґрунтованими. Позивач також вважає, що застосування принципу співмірності є безпідставним. Покликається на окрему думку до постанови ВП ВС від 26.06.2019 року.

Позивач у судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Наголосила на добросовісності позивача. Зауважила, що позивач не знав про практику звернень до відповідача щодо виплати недорахованої заробітної плати, а тому звернувся до суду лише у 2020 році. Вважає, що у будь якому випадку сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача в користь позивача не повинна бути меншою за 50% від суми, заявленої до стягнення у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача не погодилася із розміром середнього заробітку, про стягнення якого просить позивач. Зауважила, що позивач звернулася в суд зі спливом майже шести років з дня звільнення, що на її думку може свідчити про штучне створення такої заборгованості. Додала, що середній заробіток у розмірі 228 007,06 грн. більш, ніж у п`ять разів перевищує розмір невиплаченої позивачу заробітної плати. Додала, що через масовість звернень працівників до суду підприємство відповідача має скрутне фінансове становище.

Заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Суд установив, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем та 02.09.2014 року звільнений з посади слюсаря з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики (черговим) п`ятого розряду на Теплоцентраль «Південна» за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки позивача (а.с.10-20).

Так, при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 травня 2020 року у справі № 462/1884/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, повні вимоги позивача задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 41 481 гривні недорахованої заробітної плати та 55 062 гривень 15 копійок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, а всього стягнено 96 543 гривні 15 копійок., з подальшим відрахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. 00 коп. Вирішено питання судового збору (а.с.22-25).

Позивач зазначає, що 30.12.2020 року відповідачем, в порядку виконання даного рішення позивачу фактично виплачено вищевказані кошти (із утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Дана обставина підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» від 20.01.2021 року (а.с.30) та не заперечується відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, вищевказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудового права позивача, зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Виходячи із змісту рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналізуючи вищенаведені положення чинного законодавства в сукупності, враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 02.09.2014 року заробітна плата не виплачена в повному обсязі, рішенням Залізничного районного суду від 04.05.2020 року спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь позивача, фактичний розрахунок з працівником проведений 30.12.2020 року, а позовну заяву до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні подано 22.01.2021 року, суд робить висновок про дотримання позивачем строку позовної давності та підставність звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами відповідно до положень ст.117 КЗпП України, що спростовує доводи представника відповідача у цій частині.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 228 007,06 грн. позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15, зроблено висновок, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Пунктом 87 Постанови зазначено, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.91 Постанови).

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. За таких обставин суд відхиляє доводи представника позивача про задоволення судом позовних вимог до відповідача про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в повному обсязі, як підставу для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також в повному обсязі.

За таких обставин, установивши, що під час звільнення 02.09.2014 року ОСОБА_1 підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, беручи до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період становила 41 481 грн., була виплачена відповідачем 30.12.2020 року позивачу разом компенсацією втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 55 062,15 грн., враховуючи дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, факт визнання представником відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, звернення до суду позивача зі спливом майже шести років з моменту звільнення, суд приходить до висновку, що з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, з відповідача підлягають стягненню кошти в сумі 76 002 грн. 35 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 1/3 частину від заявлених вимог в розмірі 228 007 грн. 06 коп.

Суд критично ставиться до доводів представника відповідача про важке фінансове становище підприємства, яке склалося внаслідок подання позовів працівниками підприємства, оскільки доказів на підтвердження таких суду не подано.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 760, 33 грн. судового збору.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Виходячи з матеріалів справи, між адвокатом Прімєровою Н.Г. та позивачем ОСОБА_1 15 січня 2021 року укладено договір про надання правової допомоги у межах цієї справи (а.с.31), а також додаткову угоду до цього договору (а.с.34).

Із матеріалів справи встановлено, що позивач у позовній заяві просить здійснити розподіл судових витрат та надає розрахунок витрат, в тому числі, на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. (а.с.36) Згідно з Акту приймання-передачі до договору про надання правової допомоги від 03.12.2020 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підтверджено виконання робіт у розмірі 2500,00 грн. (а.с.35). Відповідні витрати підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера № 4 від 21.01.2021 (а.с.35б).

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Оскільки представником відповідача не обґрунтовано підстав для зміни розміру таких витрат, на думку суду, витрати у сумі 2500,00 грн. є співмірними із складністю цієї справи, розміром задоволених позовних вимог, професійністю адвоката, наданим обсягом послуг адвокатом, затраченим ним часом на дання таких послуг, відповідають реальності таких витрат, а відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути 2500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволити частково.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 76 002 (сімдесят шість тисяч дві) гривні 35 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 760 (сімсот шістдесят) гривень 33 копійки судового збору.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

В решті позову відмовити.

Відповідно до вимог п.п. 15.5.Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКППФО НОМЕР_1 );

відповідач - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» (місце знаходження місто Львів, вулиця Данила Апостола, будинок № 1, ).

Повне судове рішення складено 19 лютого 2021 року.

Суддя: І.С. Мруць