Справа №481/1728/19 Головуючий у 1-й інстанції Васильченко Н. О.
Провадження №22ц/812/235/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю.,

із секретарем: Біляєвою В. М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Васильченко Н. О. в залі суду в м. Новий Буг Миколаївської області о 16 год. 19 хв., із складенням його повного тексту 23 листопада 2020 року, по справі

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2

про захист честі, гідності та ділової репутації,

зобов`язання спростувати недостовірну інформацію,

та відшкодувати моральну шкоду, -

У С Т А Н О В И Л А:

4 грудня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодувати завдану моральну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог посилався на недостовірність розповсюдженої Новополтавським сільським головою ОСОБА_2 на пленарному засіданні ХХІІІ сесії Новополтавської сільської ради інформації шляхом включення її до тексту рішення сільської ради з наявністю у її змісті висловів, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, так як спрямовані на підрив його авторитету через формування у великої кількості людей негативного уявлення про нього.

Тому просив визнати недостовірною інформацію, яка викладена у рішенні в наступному реченні: «у зв`язку з неадекватною поведінкою, було зірвано два заходи, а саме батьківські збори у Червонобаштанському ДНЗ та сходка громадян в с. Новополтавка, дискредитував орган місцевого самоврядування, недотримання кодексу етичної поведінки, у зв`язку з чим надходять скарги».

Вважав, що розповсюджена інформація викладена сільським головою ОСОБА_2 , виключно з особистих міркувань, оскільки на сесії текст рішення не зачитувався та спірні відомості були внесені до рішення саме відповідачем.

Тому просив зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію щодо нього у спосіб ідентичний її поширенню та вибачитись перед позивачем на черговій або позачерговій сесії Новополтавської сільської ради, а також стягнути на його користь завдану моральну шкоду, яку за рівнем страждань завданих йому та його родині оцінив у 25 000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 вважав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Посилався на те, що на наступній ХХVІ сесії 8 скликання депутатами було прийнято рішення про виключення з вирішальної частини попереднього рішення тексту про виведення зі складу виконавчого комітету позивача ОСОБА_4 , який процитовано ним в позовній заяві.

Також вважав себе неналежним відповідачем по цій справі, оскільки рішення про виведення зі складу виконкому ОСОБА_4 та про виключення цього тексту, приймалось депутатами, кожен з яких мав право коригувати проект, що заздалегідь доводився до їх відома, і він використав свій голос як посадова особа, тому відповідачем за позовом має бути юридична особа. Заперечував звинувачення у підробці тексту рішення.

Вказував, що зміст розповсюдженої інформації щодо неадекватної поведінки позивача є по своїй суті оціночним судженням, та не містять фактичних даних, а також посилався на те, що у своїх діях керувався нормами Закону України «Про інформацію».

Вказував що текст рішення не містить тверджень про те, що конкретно позивач зірвав батьківські збори в ДНЗ та сходку в с. Новополтавка, оскільки вони були зірвані штучно створеною атмосферою у зв`язку з недотриманням регламенту зібрання.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_4 вказував на те, що у відзиві відповідач фактично визнає позовні вимоги, та наголошував, що розповсюджена інформацію не містить оціночних суджень, а навпаки вказує на порушення загальновизнаних правил поведінки, оскільки було вжито термін «неадекватність».

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2020 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалено про визнання недостовірною інформацію поширену відповідачем як сільським головою в рішенні Новополтавської сільської ради № 194 від 10 серпня 2019 року. Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 спростувати наведені відомості, шляхом вибачення перед ОСОБА_4 на черговій (позачерговій) сесії. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсацію моральної шкоди в розмірі 5 000 грн, а також 1 152 грн судового збору та 4 000 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалюючи рішення місцевий суд виходив з того, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів доведено, що оспорювана інформація порушує його особисті немайнові права, є неправдивою та недостовірною, та не є оціночним судженням, оскільки містить у собі фактичні дані. Тому, виходячи з характеру і обсягу фізичних, душевних та психічних страждань суд визначив суму, яка підлягала відшкодуванню за завдану позивачу моральну шкоду.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши скаргу, у якій просив про скасування рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду нормам закону.

Посилався на ті обставини, що розповсюджена інформація є оціночним судженням, оскільки термін «неадекватність» не містить викладення конкретних фактів, а містить лише оцінку дій в певній ситуації, та не містить тверджень, що саме позивач зірвав батьківські збори в ДНЗ та сходку в с. Новополтавка, які були зірвані через порушення регламенту.

Вказував, що поведінка позивача на вказаних заходах, на його думку, була деструктивною, оскільки призвела до сварок і залишення місць заходів їх учасниками. Зазначення про «порушення ОСОБА_4 кодексу етичної поведінки» є загальновживаним мовним твердженням і теж на думку відповідача носить оціночний, а не фактичний характер, оскільки в цивілізованому суспільстві існують загальноприйнятні правила поведінки.

Зазначав про недопустимість зобов`язання відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту честі, гідності і ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено положеннями статей 16, 277 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини 4 тієї ж статті передбачено, що спростування інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

За частиною другою статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

У статті 1 Закону України «Про інформацію» її визначено як документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі й навколишньому природному середовищі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 (далі постанова Пленуму №1 від 27.02.2009) позовна заява за зазначеною категорією справ має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача, яка саме інформація поширена відповідачем із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При вирішенні справи судом встановлено, що 10 серпня 2019 року рішенням Новополтавської сільської ради, прийнятим на ХХІІІ сесії 8 скликання внесені зміни до персонального складу виконавчого комітету Новополтавської сільської ради, а саме: виведено «зі складу виконавчого комітету сільської ради ОСОБА_4 , у зв`язку з неадекватною поведінкою, було зірвано два заходи, а саме батьківські збори в Червонобаштанському ДНЗ та сходка громадян в с. Новополтавка, дискредитував орган місцевого самоврядування, недотримався кодексу етичної поведінки, у зв`язку з чим надходять скарги». Зазначене рішення підписано сільським головою ОСОБА_5 (а.с.11)

В подальшому, 18, 19 і 21 вересня 2019 року до голови Новополтавської сільської ради надійшли клопотання сімох депутатів та чотирьох членів виконкому з проханням скликати позачергову сесію сільської ради через порушення процедури виключення ОСОБА_4 з членів виконкому ( а.с.12-19).

Після чого, 2 жовтня 2019 року рішенням Новополтавської сільської ради на ХХІV позачерговій сесії 8 скликання внесені зміни до раніше прийнятого 10 серпня 2019 року рішення на ХХІІІ сесії 8 скликання «Про внесення змін до складу виконавчого комітету Новополтавської сільської ради» шляхом виключення абзацу 3 вирішальної частини рішення, а саме з цього рішення виключено такий зміст: «внести зміни до персонального складу виконавчого комітету Новополтавської сільської ради: - вивести зі складу виконавчого комітету сільської ради ОСОБА_4 , у зв`язку з неадекватною поведінкою, було зірвано два заходи, а саме батьківські збори в Червонобаштанському ДНЗ та сходка громадян в с. Новополтавка, дискредитував орган місцевого самоврядування, недотримався кодексу етичної поведінки, у зв`язку з чим надходять скарги» (а.с.83).

Згідно наданого до матеріалів справи протоколу ХХІІІ сесії Новополтавської сільської ради 8 скликання №23 від 10 вересня 2019 року, сесія проведена саме у цей день, а ні 10 серпня 2019 року, та до порядку денного включено питання під №8 «Про внесення змін до складу виконавчого комітету Новополтавської сільської ради», де доповідачем визначено голову сільської ради, який запропонував присутнім внести зміни до персонального складу виконавчого комітету Новополтавської сільської ради, що і було прийнято більшістю голосів (а.с.107-133).

Тому зазначення у витягу з рішення ХХІІІ сесії Новополтавської сільської ради 8 скликання №23 від 10 вересня 2019 року, дати його постановлення, як 10 серпня 2019 року, замість 10 вересня, є технічною помилкою, що вірно встановлено судом першої інстанції у своєму рішенні (а.с.11, 107-133).

Згідно відомостей розносної книги вказане рішення від 10 вересня 2019 року видано позивачу ОСОБА_4 (а.с.45-47).

Відтак, на думку колегії судів, судом першої інстанції вірно встановлено факт поширення інформації відносно позивача за допомогою дослідження належних доказів. Ці докази підтверджують поширення відомостей про підстави та мотиви виключення позивача з персонального складу виконкому Новополтавської сільської ради серед кола уповноважених осіб (депутатів) на підставі доповіді відповідача, за результатами якої прийнято рішенням колегіальним органом.

За загальним змістом положень, викладених у частині 1 статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Кількісний склад виконавчого комітету визначається відповідною радою. Персональний склад виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради затверджується радою за пропозицією сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - за пропозицією голови відповідної ради.

За такого відповідач, обіймаючи посаду голови сільської ради, діючи в межах повноважень визначених законом, виніс на вирішення ради питання зміни персонального складу членів виконкому, яке було підтримано більшістю голосів.

Тому, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначив відповідача за його посадою, як Новополтавського сільського голову, але орган, в якому працює на цій посаді відповідач в якості співвідповідача у справі згідно до положень пункту 11 постанови Пленуму №1 від 27.02.2009 не залучив.

Не звернув увагу на такі обставини і суд першої інстанції, незважаючи на такі доводи відповідача, які ним висловлені неодноразово у письмовому та усному вигляді в процесі розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

За наведеного, але при підтвердженні факту поширення інформації, незважаючи на визначення відповідачем у справі лише посадову особу, з підстав доповіді якої прийняте рішення колегіальним органом, наступним основним питанням, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Згідно зі статтею 47? цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Тому за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки містинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

При цьому межа допустимої критики щодо публічної особи чи державного службовця, або особи, яка проходить службу у органі державної влади, визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Тому така особа має бути готовою виявляти більшу толерантність до висловлювань з боку інших осіб. Зазначене твердження цілком може бути застосовано і до особи яка виконує повноваження члена виконавчого комітету.

Враховуючи наведене, та досліджуючи зміст оприлюдненої інформації, що міститься у рішенні Новополтавської сільської ради від 10 серпня (вересня) 2019 року, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку, який обґрунтовував показаннями свідків, допитаних ним у судовому засіданні, стосовно того, що вміст цих речень (висловлювань) містить фактичні дані, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача.

В цьому разі суд першої інстанції не звернув увагу на те, що наявність чи відсутність факту сама по собі не може залежати від розумової оцінки іншої людини, її світосприйняття, та існує окремо, в залежності від подій та обставин, які мали місце або ні.

Тому такі висловлювання як «недотримання кодексу етичної поведінки, у зв`язку з чим надходять скарги» та «дискредитував орган місцевого самоврядування» по своїй суті є критикою, оцінкою дій особи, яка займає посаду в органах місцевого самоврядування, в тієї чи іншій обстановці, припущенням можливого та надуманого розвитку подій. А відомості, які стосуються зриву проведення двох громадських заходів, не мають взагалі образливих висловив, а визначають критику дій особи, яка вплинула на неможливість їх проведення.

Посилання на образливу характеристику як «неадекватна поведінка» не містить у собі фактів, а є оціночним судженням про особистість такої особи, яка уповноважена на виконання функцій органів місцевого самоврядування, хоча і неприємного характеру, але в межах прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства у його діяльності тощо, адже позивач, обираючи кар`єру члена виконавчого органу, фактично погодився на таку увагу.

Отже, за статтею 277 ЦК України оціночні судження не можуть бути предметом судового захисту і спростування, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес.

У цьому разі наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна, так як вимога про доведення правдивості оціночних суджень є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі «Лігенс проти Австрії»).

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Залежно від обставин справи висловлювання, що є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

До аналогічних висновків стосовно природи суджень дійшов також Верховний Суд в постанові від 16 березня 2020 року під час розгляду справи № 306/29/18.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

В той же час недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Але особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Такі факти, на переконання колегії суддів, не встановлені у судовому рішенні. Навпаки, судом визнана недостовірною інформація, що містить оцінку, критику дій особи органу місцевого самоврядування щодо подій і явищ, та яка викладена, у свою чергу, у пристойній, не брутальній або образливої формі.

На підставі цієї інформації відповідача зобов`язано не лише вибачитися перед позивачем, а ще і сплатити на його користь компенсацію моральної шкоди.

При цьому спосіб захисту, в який позивач бажав захистити своє право, і який задоволено судом, сам по собі суперечить вимогам статей 19, 34 Конституції України та роз`ясненням, викладеним у пункті 26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, за якими суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

На підставі викладеного, за відсутності факту приниження честі, гідності та ділової репутації позивача шляхом розповсюдження недостовірної інформації, колегія суддів не вбачає і підстав для відшкодування на користь позивача компенсації моральної шкоди, в тому числі враховуючи положення частини 2 статті 31 Закону України «Про інформацію» в частині неможливості члена виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, як представника суб`єкта владних повноважень, вимагати відшкодування компенсації такої шкоди.

За таких обставин рішення суду слід скасувати з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відповідності до статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати понесені ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодувати моральну шкоду залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 4 034 грн 10 коп. судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

С. Ю. Колосовський