Ухвала

18 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 442/1396/17

провадження № 61-2027ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 листопада 2007 року ОСОБА_3 зобов`язано сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку/доходу, але не менше 30 % прожиткового для дитини відповідного віку. 16 липня 2009 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області прийнято рішення про зміну розміру аліментів, а саме збільшено до 1/3 частини від усіх видів заробітку/доходу ОСОБА_3 . Під час виконання судового рішення з`ясовано, що боржник за адресою, вказаному у виконавчому листі (вул. Пластунів у м. Дрогобич), не проживає, перебуває за межами України у королівстві Іспанія. Їй запропоновано передати судове рішення для виконання по місцю постійного проживання боржника згідно з Конвенцією про міжнародне стягнення аліментів на дітей. Нею постійно направлялися запити до Міністерства юстиції України з проханням звернутися до компетентних органів Іспанії з проханням повідомити про хід виконання її клопотання про визначення та виконання вказаних судових рішень на території Іспанії. З отриманих відомостей компетентних органів королівства Іспанії у межах судового доручення їй стало відомо, що боржник отримав за 2007 рік загальний дохід в сумі 13 651,37 євро, за 2008 рік - 14 968,34 євро, має у власності два автомобіля, сплачує іпотечний кредит в розмірі 561,90 євро за квартиру вартістю 99 000,00 євро.

18 січня 2013 року рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 допущено до виконання на території Іспанії рішення Дрогобицького міськрайсуду від 17 липня 2009 року та зобов`язано ОСОБА_3 здійснити оплату сум, які він винен як аліменти із червня 2009 року. Боржник не виконував рішення іспанського суду та звільнився з офіційної роботи в Іспанії. Вона не володіє даними про дійсні доходи боржника за 2009, 2010, січень квітень 2011 року, квітень 2013 січень 2017 року, тому не може самостійно встановити розмір заборгованості по аліментах за вказаний період.

27 квітня 2017 року ОСОБА_1 подала клопотання про звернення з судовим дорученням про міжнародну правову допомогу до компетентних органів (в тому числі фіскальних органів) Королівства Іспанії з метою встановлення дійсних доходів та майнового стану з 06.10.2007 і по даний час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, дозвіл на проживання в Іспанії НОМЕР_1 Валенсія, Монкада Плюс Ультра 14/8.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог, позивач просила суд після отримання відповіді від іспанської сторони з необхідними даними уточнити розрахунок заборгованості по сплаті аліментів за період з 07 жовтня 2007 року по 22 червня 2018 року; стягнути із ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів за періоди з відомими його доходами у сумі 11 848,40 євро; після уточнення доходів відповідача, стягнути з нього недораховані кошти.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач дійсно неналежно виконував, покладений на нього статтею 180 Сімейного кодексу України, обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття, оскільки сплачував стягнуті з нього рішенням суду аліменти нерегулярно, у зв`язку з чим має перед позивачем заборгованість по сплаті аліментів, проте щодо стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. Судами взято до уваги, що позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не про обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів.

05 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості по аліментах у розмірі 11 848,40 євро, що на момент подання позову за офіційним курсом Національного банку України складало 339 930,60 грн, а тому відповідно до вимог ЦПК України рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2020 року та постанова Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2020 рокуне підлягають касаційному оскарженню.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює предмет позову у даній справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик