ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 грудня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 737/105/21

Головуючий у першій інстанції - Кореньков А. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1428/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Чернігівський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2021 року (місце ухвалення - смт Куликівка, дата складання повного рішення - 13.08.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилалась, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0913 га., надана для будівництва та обслуговування вказаного вище будинку.

Позивач зазначає, що з метою проведення капітального ремонту спірного житлового будинку сторонами було отримано в Чернігівському обласному Фонді підтримки індивідуального житлового будівництва на селі кредит в сумі 100 000 грн, зобов`язання по якому виконувалось позивачем. Вказує, що їй не відомо про проведення капітального ремонту в будинку, оскільки відповідач чинить перешкоди у доступі до спільного сумісного майна подружжя.

З врахуванням заяви про уточнення підстав заявленого позову позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер :01:007:0213, площею 0,0913 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 право власності кожному на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0213, площею 0,0913 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Рішенням Куликівського районного суду від 05.08.2021 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер :01:007:0213, площею 0,0913 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Розділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:007:0213, площею 0,0913 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:007:0213, площею 0,0913 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені понесені судові витрати в сумі 12 108,00 грн.

В обґрунтування рішення суд прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позову, зазначивши, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка були придбані сторонами в період перебування в шлюбі, за спільні сумісні кошти, а отже являються об`єктом спільної сумісної власності та підлягають поділу в рівних частинах.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою та просить скасувати рішення Куликівського районного суду від 05.08.2021, та прийняти нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю майна подружжя щодо спірного житлового будинку, загальною площею 56,8 кв. м. з них (житлова площа 26,1 кв.м. підсобна 30,7 кв.м. та площа, яка не включена до загальної площі будинку 4,7 (літня веранда).

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 житлового будинку загальною площею 65,8 кв.м. з них (житлова площа 26,1 кв.м. підсобна 30,7 кв.м.).

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 житлового будинку загальною площею 65,8 кв.м. з них (житлова площа 26,1 кв.м. підсобна 30,7 кв.м.).

Визнати особистою власністю ОСОБА_2 прибудову 2020 року до житлового будинку, загальною площею 14,6 кв.м. з них (коридор 7,0 кв.м. та коридор 7,6 кв.м.). Зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу до розумного розміру.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається, що оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповного розгляду всіх обставин справи.

У скарзі зазначає, що у зв`язку з недбалістю адвоката Бабинця С.П. , який мав представляти належним чином права та інтереси відповідача, ним суду не надано відповідних документів у підтвердження, що після розірвання шлюбу відповідачем за особисті кошти здійснено поліпшення нерухомого майна, а також не надано доказів про наявність інших обставин, які мають істотне значення для визначення часток у спільному майні подружжя, у зв`язку з чим відповідач змушений був звернутися зі скаргою до кваліфікаційної-дисциплінарної комісії адвокатів в Чернігівській області щодо вжиття відповідних заходів до адвоката.

За доводами скарги спірний будинок був придбаний за 10 000 доларів США, з яких 7 000 доларів США це кошти, які були взяті у борг ОСОБА_2 для придбання собі житла після розірвання шлюбу з першою дружиною, оскільки він залишив все своє майно дружині від першого шлюбу, а кошти у сумі 3 000 доларів США накопичені були під час шлюбу з ОСОБА_1 , отже поділу, як спільна сумісна власність подружжя підлягає тільки 1/2 частина будинку.

Крім того, оскільки спірний будинок потребував ремонту, то ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, та на підставі згоди селищної ради на виконання робіт, отримав 100 000 грн, при цьому було надано згоду колишньої дружини-позивачки.

Заявник посилається, що адвокатом до суду не було надано копій платіжних документів та не описано їх у відзиві на позов чим суд був позбавлений можливості з`ясувати, якими коштами оплачувались боргові зобов`язання по кредитному договору на капітальний ремонт сторонами по справі. Зазначає, що після розірвання шлюбу самостійно оплачує кредит, та з липня 2020 року самостійно проводив будівництво за власні кошти, чим збільшив і поліпшив майновий стан спірного будинку, на протязі 2020 року була перебудована літня веранда, площею 4,7 кв.м., яка не була включена до загальної площі будинку за технічною документацією 2017 року, та до спірного будинку були прибудовані два коридори загальною площею 14,6 кв.м. Після завершення будівництва у листопаді 2020 року ОСОБА_2 було замовлено технічну документацію, з якої вбачається, що загальна площа житлового будинку збільшилась з 61,5 кв.м. до 73,7 кв.м. вже після розірвання шлюбу. Відповідно до інформаційної довідки від 25.11.2020 добудова А2 мала 100 % готовність.

В апеляційній скарзі заявник не погоджується також з висновком суду щодо стягнення судових витрат у тому числі на правову допомогу. Зазначає, що судом не були взяті до уваги правові висновки Верховного Суду у справі № 826/856/18 від 22.12.2018, та у справі № 923/726/18 від 09.07.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кравченко В.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається, що рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними. Зазначає, що представник відповідача адвокат Бабинець С.П. діяв в суді першої інстанції в інтересах та від імені ОСОБА_2 , який в свою чергу скористався своїм правом обравши саме цього представника, що підтверджується ордером про надання правової допомоги в межах цієї справи, та відповідним договором, які не містили жодних обмежень на представництво інтересів відповідача. Докази, які просить заявник долучити до матеріалів справи в якості додатку до апеляційної скарги, та які не було надано суду першої інстанції не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції та досліджені, оскільки подані в порушення норм процесуального закону, є неналежними та недопустимими. У відзиві адвокат Кравченко В.В. просить стягнути з відповідача по справі на користь позивача усі документально підтвердженні понесені судові витрати по справі.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, відзив на апеляційну скаргу від Чернігівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.11.2015 по 21.04.2020, що підтверджується рішенням Куликівського районного суду від 19.03.2020 (а.с. 22 т. 1).

Згідно Договорів купівлі-продажу від 18.07.2017 ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок в АДРЕСА_1 , з господарськими будівлями та спорудами, надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці площею 0,0913 га, кадастровй номер :01:007:0213, та земельну ділянку площею 0,0913 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 продаж житлового будинку вчинено за ціною 23 602 грн, земельної ділянки - 7094 грн (а.с. 82-84, 86-87, т. 1).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано 18.07.2017 право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , та право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:007:0213, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24, 30-32 т. 1).

Згідно заяв від 18.07.2017 ОСОБА_5 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 надала свою згоду на укладання відповідачем договорів купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, та земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0213, які посвідчені нотаріально (а.с. 85, 88 т. 1).

Згідно кредитного договору № 710К від 11.08.2017, який укладено між Чернігівським обласним Фондом підтримки житлового будівництва на селі та ОСОБА_2 , останній отримав кредит в сумі 100 000 грн, терміном на 10 років для капітального ремонту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 111-112, т. 1).

У забезпечення виконання вказаного вище договору кредиту ОСОБА_5 уклала договір поруки №3109 від 11.08.2017 згідно якого, взяла на себе зобов`язання відповідати в повному обсязі перед Чернігівським обласним Фондом підтримки житлового будівництва на селі за своєчасне і повне виконання всіх зобов`язань ОСОБА_2 за договором кредиту № 710К від 11.08.2017 (а.с. 115 т. 1).

Згідно іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_2 та Чернігівським Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі від 18.08.2017 передано в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, кадастровий номер :01:007:0213, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 116-118 т. 1).

Як вбачається з листа Чернігівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, станом на 05.05.2021 залишок по кредиту, наданого ОСОБА_2 , з урахуванням відсотків, станом на 05.02.2021 складає 78 231, 06 грн. Прострочена заборгованість відсутня (а.с. 110 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, зазначивши, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка були придбані сторонами в період перебування в шлюбі, за спільні сумісні кошти, а отже є об`єктами спільної сумісної власності та підлягають поділу в рівних частинах.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «положення статей 60,70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

Таким чином, встановивши, що спірні житловий будинок та земельна ділянка придбані 18.07.2017 ОСОБА_2 з письмовою згодою, на той час його дружини ОСОБА_5 (а.с. 82-88 т. 1), під час перебування їх у шлюбі з 18.11.2015 по 19.03.2020 (а.с. 22-23 т. 1), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання спірного майна спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по рівних долях по 1/2 частині за кожним житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року справа № 161/5448/18 (провадження № 61-14732св20) вказано, що: «відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі частин другої, третьої статті 70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, тому частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині спірного житлового будинку та земельної ділянки за кожним із них.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 3/4 житлового будинку загальною площею 65,8 кв.м. з них (житлова площа 26,1 кв.м. підсобна 30,7 кв.м.) та особистою власністю ОСОБА_2 прибудову 2020 року до житлового будинку, загальною площею 14,6 кв.м. з них (коридор 7,0 кв.м. та коридор 7,6 кв.м.), а за ОСОБА_1 право власності на 1/4 житлового будинку загальною площею 65,8 кв.м. з них (житлова площа 26,1 кв.м. підсобна 30,7 кв.м.), мотивуючи такий поділ тим, що спірний будинок був придбаний за 10 000 доларів США, з яких 7 000 доларів США це кошти, які були взяті у борг ОСОБА_2 для придбання собі житла після розірвання шлюбу з першою дружиною, оскільки він залишив все своє майно дружині від першого шлюбу, а кошти у сумі 3 000 доларів США накопичені були під час шлюбу з ОСОБА_1 , отже поділу, як спільна сумісна власність подружжя підлягає тільки 1/2 частина будинку, оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_2 самостійно оплачує кредит, який був ним оформлений на капітальний ремонт будинку та з липня 2020 року самостійно проводив будівництво за власні кошти, чим збільшив і поліпшив майновий стан спірного будинку, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду з врахуванням наступного.

Матеріали справи містять копію розписки, згідно якої 05.05.2015 ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_6 7 000 доларів США для купівлі будинку та оформлення документів. Зобов`язувався повернути отримані гроші частинами до 01.06.2028 (а.с. 235 т. 1). Борг було повернуто в повному обсязі 21.04.2020, що підтверджується відміткою ОСОБА_6 у вказаній розписці.

Вбачається, що кошти в борг відповідачем були отримані 05.05.2015, шлюб між сторонами укладено 18.11.2015, боргові кошти повернуто 21.04.2020, спірне майно було придбано подружжям за час їх перебування у шлюбі, а боргові кошти повернуто під час шлюбу між сторонами, з врахуванням часу набрання рішенням законної сили про розірвання шлюбу (а.с. 22-23 т. 1).

Не можуть бути підставою для скасування рішення і посилання заявника в апеляційній скарзі, що після розірвання шлюбу він самостійно оплачує кредит, який був ним оформлений на капітальний ремонт будинку, та з липня 2020 року самостійно проводив будівництво за власні кошти, чим збільшив і поліпшив стан спірного будинку, оскільки сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначення на час розгляду справи вартість ремонтних робіт підлягає доведенню належними та допустимими доказами.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже за відсутності належних і допустимих доказів, відсутні підстави для збільшення частки відповідача у спільному сумісному майні подружжя, на які посилається відповідач, а саме ремонт який відбувався після розірвання шлюбу, що за доводами відповідача, підтверджується наданим відповідачем копією технічного паспорту на будинок, виготовлений станом на 25.11.2021 (а.с. 273-284 т. 1).

Доводи заявника про те, що він самостійно сплачує кредитні кошти, які були надані Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, та на підставі згоди селищної ради на виконання робіт, в розмірі 100 000 грн, не є такими, що дають підстави для задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки вказані кредитні кошти надавалися під час шлюбу сторін та з метою їх використання для проведення капітального ремонту придбаного спірного житлового будинку, крім того, матеріали справи містять копії квитанції про сплату кредиту, як позивачем, так і відповідачем (а.с. 37, 257-261, 271-273 т. 1), проте, матеріали справи не містять відомостей про сплату кредиту в повному обсязі.

Матеріалами справи встановлено, що кредитні кошти, були надані Чернігівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на підставі згоди селищної ради на виконання робіт, в розмірі 100 000 грн, для капітального ремонту житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 111-112, т. 1), а не для придбання нерухомості.

Крім того, дослідивши матеріали справи, надані сторонами письмові докази в обгрунтування позову та його заперечення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виклик та допит свідків, про що просив ОСОБА_2 під час звернення з апеляційною скаргою, не підлягає задоволенню, оскільки справа розглядається в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи

Судом першої інстанції належним чином досліджені та оцінені всі наявні у справі докази в їх сукупності, які надані сторонами, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, з врахуванням чого, доводи апелянта про недбалість його адвоката Бабинця С.П., який мав представляти належним чином права та інтереси відповідача, та яким місцевому суду не надано відповідних документів у підтвердження заперечень позову, не дають підстав для скасування правильного рішення суду. Крім того, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо вирішення питання кваліфікації адвоката, та матеріали справи містять звернення ОСОБА_2 до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури в Чернігівській області, яка наділена повноваженнями щодо вирішення спірного питання.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторонам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить житловий будинк з господарськими спорудами та земельна ділянка кадастровий номер :01:007:0213, площею 0,0913 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного майна та визнання права власності по 1/2 частині за кожним постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права, оскільки не містять обґрунтованих посилань на порушення норм матеріального та процесуального права, які дають підстави для скасування рішення повністю або частково.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції вирішив позовні вимоги, які не були заявлені у позовній заяві та зазначив у резолютивній частині про розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржене рішення зміні шляхом виключення абзацу 4 резолютивної частини рішення, а саме щодо розділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, в апеляційній скарзі заявник не погоджується також з висновком суду щодо стягнення судових витрат у тому числі на правову допомогу. Зазначає, що судом не були взяті до уваги правові висновки Верховного Суду у справі № 826/856/18 від 22.12.2018, та у справі № 923/726/18 від 09.07.2019.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з доводами апелянта у вказаній частині та вважає завищеним стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат в сумі 12 108,00 грн виходячи з наступного.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У підтвердження правової допомоги позивачці ОСОБА_1 наданої адвокатом Кравченком В.В. в суді першої інстанції надано ордер на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Кравченко В.В. (а.с. 41 т. 1), договір про надання правової допомоги від 23.01.2021 адвокатом Кравченко В.В. клієнту ОСОБА_1 (а.с. 13 т. 1), Акт-розрахунок судових витрат від 13.07.2021 згідно якого сума за послуги надані адвокатом склала 11200 грн (а.с. 165-167 т. 1), квитанція до прибуткового касового ордера на суму 11200 грн (а.с. 164 т. 1).

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з правилами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З врахуванням критерію розумності та справедливості розміру витрат на правову допомогу, заперечення представника відповідача адвоката Бабинця С.П. щодо стягнення коштів на правничу допомогу (а.с. 185-186 т. 1), колегія суддів апеляційного суду вважає, що підлягає зменшенню сума розміру за складання, виготовлення та направлення відповідних адвокатських запитів з метою збору доказової бази з метою заявлення позову до суду першої інстанції виходячи не з 3-х годин, а з 1-ї години, відповідно зменшенню з 2400 грн до 800 грн; складання, виготовлення, надсилання стороні та подача до суду заяви про уточнення позову виходячи не з 3-х годин, а з 1-ї години, відповідно зменшенню з 2400 грн до 800 грн (а.с. 165-167 т.1) , а всього витрат за надання професійної правничої допомоги за розгляд справи в суді першої інстанції слід зменшити з 11200 грн до 8000 грн, та враховуючи, що рішення суду в частині заявлених позовних вимог, які задоволено, судом апеляційної інстанції залишається без змін, то відповідно судовий збір стягнуто судом першої інстанції з відповідача на користь позивача в сумі 908,00 грн правильно.

Підлягає зменшенню вартість наданої правової допомоги позивачці ОСОБА_1 адвокатом Кравченко В.В. в Чернігівському апеляційному суді, яка підтверджується ордером, актом-розрахунку та квитанцією на суму 4000 грн (а.с. 52, 53, 54-55 т. 2) з 4000 грн до 2400 грн, з врахуванням критерію розумності та справедливості розміру витрат на правову допомогу, заявленої вимоги відповідача ОСОБА_2 у відповіді на відзив щодо зменшення розміру понесених витрат на правничу допомогу до розумного розміру (а.с. 60-63 т. 2), колегія суддів апеляційного суду вважає, що підлягає виключенню сума за надання консультації позивача з приводу виготовлення правової позиції щодо можливості заявлення до Чернігівського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу в сумі 800 грн, та забезпечення представництва інтересів позивача у Чернігівському апеляційному суді на суму 800 грн, оскільки справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.

У пунктах 34-47 Додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З врахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги щодо стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги понесеної позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та вважає, що такі витрати у розмірі 12108,00 грн слід зменшити до 8908 грн, та витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 4000,00 грн понесені у зв`язку з розглядом справи в Чернігівському апеляційному суді підлягають зменшенню до 2400 грн, та повинні бути стягнуті з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 05 серпня 2021 року змінити.

Виключити абзац 4 резолютивної частини рішення, а саме «4. Розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ».

Зменшити розмір стягнутих судових витрат з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_2 ) з 12108,00 грн до 8908, 00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_2 ) у відшкодування судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 2 400 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 16.12.2021.

Головуючий Судді: