Провадження № 2/755/1053/21
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Грицик М.А.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, без участі сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації місця проживання.
Позов обгрунтовує тим, що у період з 16 вересня 2000 року по 02 лютого 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого народилося двоє спільних дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , діти залишилися проживати з матір`ю, а він сплачує аліменти на дітей. Починаючи з 2017 року, з метою вступу до вищого навчального закладу та приписки до призивної дільниці Дніпровського районного комісаріату у місті Києві відповідача ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою:
АДРЕСА_1 . З моменту реєстрації ОСОБА_2 проживав за вказаною адресою до 07 січня 2019 року, за цей час він не сплачував комунальні послуги та жодним чином не утримував квартиру. З 08 січня 2019 року відповідач за адресою реєстрації не проживає, вони не підтримують родинних зв`язків, крім того, відповідачу на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Просив позов задовольнити.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
09 лютого 2021 року відповідач подав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти ухвалення рішення у підготовчому засіданні не заперечує, просив розглянути справу у його відсутність. На підтвердження факту реєстрації за адресою:
АДРЕСА_2 долучив довідку про реєстрацію місця проживання особи
від 02 лютого 2021 року.
10 лютого 2021 року позивач подав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення рішення у підготовчому засіданні не заперечує.
Згідно із частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Суд, виходячи з положень статті 200 ЦПК України та враховуючи подання відповідачем заяви про визнання позову, вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні.

Згідно із свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Градизькою селищною радою Глобинського району Полтавської області, 16 вересня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено шлюб.
Від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 лютого 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2011 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі Ѕ частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 березня 2011 року і до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року з
ОСОБА_1 стягнуто аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_2 на період навчання в розмірі 1/7 частини всіх його доходів, починаючи з 05 березня 2019 року.
На підставі довіреності від 17 листопада 2017 року, виданої державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області,
ОСОБА_1 , яка є власником квартири АДРЕСА_3 , уповноважила ОСОБА_1 зареєструвати ОСОБА_2 у спірній квартирі. Також 10 серпня 2018 року ОСОБА_1 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ОСОБА_1 бути її представником в усіх державних, громадських та інших органах і організаціях, зокрема, органах реєстрації та судових установах, з усіх питань, що стосуються спірної квартири та подавати відповідні заяви.
02 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Відділу з питань реєстрації місця проживання Дніпровської районної державної адміністрації із заявою про зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , однак у знятті з реєстрації ОСОБА_2 відмовлено, оскільки ним надано неповний пакет документів (відсутній паспорт громадянина України, особиста заява або доручення, або рішення суду).
Згідно акту від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
з 08 січня 2019 року дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно
від 03 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної державної адміністрації міста Києва від 02 лютого 2021 року № 14127627, ОСОБА_2 з 02 лютого 2021 року по теперішній час зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_2 .
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частини другої статті 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 грудня
2020 року у справі № 209/2642/18.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Таким чином, вимога щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обгрунтованою. Щодо вимоги про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , то слід зазначити, що з 02 лютого 2021 року по теперішній час відповідач зареєстрований за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 .
Враховуючи визнання відповідачем позову, та той факт, що він у добровільному порядку знятий з реєстраційного обліку з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, статтями 2, 10, 76, 77-81, 89, 200, 206, 247, 265, 289, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою:
АДРЕСА_1 .
В іншій частині у задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Відповідно до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме: Дніпровський районний суд міста Києва.
Повне рішення суду виготовлено 18 лютого 2021 року.

Суддя О.О. Хромова