Справа №430/1437/21
Провадження №2/430/289/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року смт. Станиця Луганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Золкіної А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Станиця Луганська Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.07.2021 року позовна заява залишена без руху з наданням десятиденного строку для усунення недоліків. 19.07.2021 року позивачка подала заяву про усунення недоліків, в якій просить суд визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 21.07.2021 року за уточненою заявою відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . на підставі договору дарування житлового будинку від 22.11.2003 року. В зазначеному будинку зареєстрований син позивачки - ОСОБА_2 . Де фактично мешкає відповідач на теперішній час позивачка не знає. Під час спілкування через мобільний зв`язок позивачка неодноразово просила приїхати і знятись з реєстраційного обліку, оскільки наявність особи, нехай навіть родича на обліку, який фактично не мешкає, створює їй постійну перешкоду з оформленням субсидії. Але всі прохання залишились без уваги. На даний час вона є власником вказаного будинку з усіма правами, передбаченими Цивільним Кодексом України. Позивачка зазначає, що на протязі 6 років відповідач зареєстрований в належному їй будинку, але фактично не проживає. Вказана обставина підтверджується довідкою №38 від 14.06. 2021 року та №39 від 14.06.2021 року, виданою Щастинською міською військово-цивільною адміністрацією ІЦастинського району Луганської області та актом про не проживання особи за місцем реєстрації № 62 від 06.2021 року. Крім того, відповідач на протязі знаходження на реєстраційному обліку в належному позивачці будинку оплату комунальних послуг не здійснює, не приймає участь в ремонті та утриманні житла. Також, позивачка звертає увагу, що жодних договорів оренди з відповідачем не укладала. Позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком з тих підстав, що перебування відповідача на реєстраційному обліку створює перешкоди у володінні майном.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Позивачка направила до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відзивів не подавав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування житлового будинку від 22.11.2003 року,серії ВАМ № 991988, посвідченого приватним нотаріусом Станично-Луганського районного нотаріального округу Луганської області Галкіним С.А., ОСОБА_1 належить будинок АДРЕСА_1 , що також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №2456725 від 27.12.2003 року.

Згідно листа начальника КП «Станично-Луганське БТІ» від 19.10.2021 року за №181 - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_1 .

В зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідками: №38 від 14.06.2021 року, №39 від 14.06.2021 року, виданими головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА О. Тріщенко, однак відповідач фактично там не проживає з 11.06.2002 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації, складеним 22.06.2021 року за №62 головним спеціалістом відділу СЗН Щастинської міської ВЦА О. Тріщенко та підписаним сусідами: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права користування житловим приміщенням.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу.

Відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає понад рік, житловим будинком не користуються, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачкою про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у житловому будинку позивачки наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявляла вимог про стягнення з відповідачів на її користь судового збору, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 10-12, 76-80, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна