КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Мироненко Олегом Олександровичем, який діє на підставі договору, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , яка діє як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що він із дня народження зареєстрований та проживає у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 в якій крім нього теж зареєстрований його племінник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився від недовготривалого шлюбу його покійного брата із ОСОБА_2 . 09.02.2011 року ОСОБА_2 подано позовну заяву про розірвання шлюбу, в якій вона зазначала, що подружні відносини припинені з грудня 2008 року, а тому фактично вони і не проживали разом, внаслідок чого відповідач з сином у спірну квартиру не вселялися, комунальні послуги не сплачували. Таким чином відповідач з сином більше як шість місяців у даній квартирі не проживають, нею не цікавиться, ніколи там не проживав, перешкод у користуванні квартирою ніхто не чинив, а тому ОСОБА_5 втратив право користування нею. При цьому, також зазначав, що ОСОБА_5 , в чиїх інтересах діє відповідач, має у власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яку він успадкував від свого покійного батька, а тому його житлові права жодним чином не порушуються (Т.1, а.с.2-5).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.10.2020 позов задоволено - визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат. (Т.2, а.с.49-51).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що суд не дав належної оцінки поважним причинам не проживання відповідача разом з дитиною у спірній квартирі, зокрема у зв`язку із збереженням здоров`я дитини, так як у спірній квартирі проживав хворий на туберкульоз ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_6 у відповідача не було доступу до квартири, оскільки позивач на її прохання щодо надання ключів від квартири з метою проживання в ній разом з сином, не реагував. Також зазначає, що акти, складені сусідами, про не проживання у квартирі її та сина, не є беззаперечними доказами, що підтверджують цей факт. Отже, не проживання у квартирі обумовлено поважними причинами і, більш того, малолітнього не може бути визнано таким, що втратив право користування житлом, оскільки він набув це право у встановленому законом порядку і наразі не може самостійно обирати місце свого проживання (Т.2, а.с.54-60).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.11.2020 року відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для поданні відзиву на апеляційну скаргу (Т.2, а.с.65,66).

У визначений судом строк відзивів на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.12.2020 року справу призначено до розгляду (Т.2, а.с.68,69).

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином. Разом з тим, 16.02.2021 року до суду надійшла заява представника позивача, в якій він просить справу розглянути за відсутністю сторони позивача, а рішення суду - залишити без змін.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 28.01.2021 року до суду надійшла заява третьої особи, в якій вона просить розглянути справу без її участі та ухвалити судове рішення в інтересах та на користь дитини.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 було видано ордер №179250 від 21.03.1972 на квартиру АДРЕСА_4 на сім`ю із п`яти чоловік ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 .

Рішенням від 14.08.1989 за №447 виконавчого комітету Ленінградської районної рад народних депутатів про зміну договору найму жилого приміщення було вирішено особовий рахунок на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 площею 41,7 кв.м у будинку АДРЕСА_1 переоформити з гр. ОСОБА_7 на гр. ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 9).

Розпорядженням Святошинської РДА у м. Києві №471 від 12.08.2010 внесено зміни у договір найму жилого приміщення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 жилою площею 41,7 кв.м будинку АДРЕСА_1 і укласти його з ОСОБА_4 .

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с. 12).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_9 .

Відповідно до листа КМКЛ №5 від 11.12.2019 року №061/108-2939 встановлено, що ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 через гостру легенево-серцеву недостатність. Туберкульоз (т. 1, а.с. 219-221).

Згідно свідоцтва про народження у ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 народився син ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 14).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06.04.2011 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.06.2008 року у ЦВРШ м. Києва з державним ЦРС, актовий запис №1160, розірвано (т. 1, а.с. 171).

Згідно з довідкою Форми №3 від 07.04.2010 року за №2010, виданою КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1, а.с. 135).

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 05.12.2019 року зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1, а.с. 217).

Так, на правовідносини сторін, які пов`язані з правом користування квартирою членів сім`ї наймача, розповсюджуються норми ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.

У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

При цьому, згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 24.10.2018 року по справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила права право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У свою чергу, відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Також, у відповідності до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Заперечуючи щодо задоволення позову про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою, відповідач, серед іншого, посилалася на неможливість проживання у квартирі дитини через хворобу ОСОБА_6 на туберкульоз, а також те, що після смерті її колишнього чоловіка в неї не було доступу до квартири через ненадання ключів від квартири.

Разом з тим, як вбачається із актів від 01.08.2017 року, 07.10.2017 року та 11.12.2017 року, складених та підписаних трьома особами, які проживають у будинку АДРЕСА_2 , у квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_4 , а ОСОБА_5 у вказаній квартирі не проживає (т. 1, а.с. 18, 19).

Вказані обставини не заперечуються й ОСОБА_2 , яка, окрім цього, також підтвердила факт її постійного проживання разом з дитиною з моменту народження останньої за адресою: АДРЕСА_5 .

Натомість, посилання відповідача на те, що не проживання дитини у спірній квартирі зумовлено захворюванням її колишнього чоловіка на туберкульоз, не підтверджуються жодними належними доказами та ґрунтуються виключно на припущеннях самого відповідача.

Більш того, під час апеляційного розгляду справи представник відповідача у відповідь на запитання суду повідомив, що йому невідомо коли саме померлий ОСОБА_6 захворів на туберкульоз.

Твердження відповідача про неможливість вільного доступу до квартири через ненадання позивачем ключів колегія суддів оцінює критично, адже на підтвердження вказаних обставин відповідачами не надано доказів ані щодо їх звернення до позивача з метою отримання такого доступу, ані щодо їх звернення до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні цією квартирою.

Разом з тим, як вбачається з інформації, наданої Святошинським УП ГУНП у м. Києві у листі від 28.12.2017 року за № 348, згідно з інформаційними обліковими базами даних відсутні будь-які дані щодо звернень ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_2 про вчинення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 160).

При цьому, слід зауважити, що визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою, не можна розцінювати як позбавлення останнього права на житло, оскільки згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_3 належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 . Вказана частина квартира була успадкована ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_10 .

Посилання апелянта на висновок Верховного Суду у постанові від 09.09.2020 року по справі № 755/16152/16-ц, як на підставу для задоволення позову, колегія суддів відхиляє, адже, як вбачається зі змісту вказаної постанови, Верховний Суд, проаналізувавши положення ст. 107 ЖК України та ст. 29 ЦК України в їх сукупності, дійшов висновку, що за відсутності доказів набуття дитиною права власності або права постійного користування іншим житлом, сам по собі факт не проживання дитини у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.

Тобто, Верховний Суд у аналогічних справах зробив висновок про те, що неповнолітні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх непроживання не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Однак, поряд з цим Верховний Суд зазначає на необхідності встановлення чи є у власності чи у користуванні неповнолітньої дитини інше житло, оскільки дана обставина суттєво впливає на вирішення питання про визнання неповнолітнього таким, що втратив право користування житлом.

Отже, з огляду на встановлений та доведений факт не проживання ОСОБА_3 у квартирі з моменту народження та наявності у нього власного житла, а також враховуючи не надання відповідачем будь-яких доказів на підтвердження поважності причин не користування житлом, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність законних підстав для визнання відповідача такими, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

При цьому, також слід зазначити, що з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідач, наполягаючи на залишенні права користування неповнолітній дитині вказує не на необхідність користування цим житлом, а на можливість подальшої участі у приватизації цієї квартири, не дивлячись на наявність у неповнолітнього власного житла, яке належить йому на праві власності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Мироненко Олегом Олександровичем - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , яка діє як законний представник в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська