Справа № 2-3000/11
Провадження № 2-п/0203/6/2021
УХВАЛА

15 лютого 2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Дьоміної А.Д.,

за участі:

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у цивільній справі № 2-3000/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

04 серпня 2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 (далі заявник, відповідач) з заявою про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у цивільній справі № 2-3000/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить суд:

- поновити йому пропущений строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення;

- скасувати заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року по справі № 2-3000/11 і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 серпня 2020 року заява ОСОБА_1 була розподілена головуючому судді Ханієвій Ф.М.

Ухвалою суду від 19 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року було повернуто заявнику.

Не погодившись з ухвалою суду від 19 серпня 2020 року, заявником було подано апеляційну скаргу.

27 січня 2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено, ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2020 року скасовано, і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01 лютого 2021 року заява ОСОБА_1 була розподілена головуючому судді Ханієвій Ф.М.

Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року було задоволено та поновлено ОСОБА_1 строк для подання заяви про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року. Прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у цивільній справі № 2-3000/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місцезнаходження: 04070, м. Київ, вулиця Андріївська, будинок 2/12, ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, та призначено заяву до розгляду у судовому засіданні.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначив, що заочне рішення підлягає скасуванню у зв`язку з неналежним повідомленням його про дату, час та місце розгляду справи. За поясненнями заявника, судові повістки про виклик йому від суду не надходили, позовну заяву він не отримував, у зв`язку з чим справу було розглянуто за його відсутності та в порушення вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України (в редакції станом на момент розгляду справи та постановлення заочного рішення). У справі відсутні поштові повідомлення чи повернуті поштові конверти з його адреси. Також суд не розмістив в друкованому органі оголошення про його виклик. Тим самим суд порушив його права, як особи, яка бере участь у справі, фактично позбавив його можливості брати участь у судових засіданнях та подавати докази.

За поясненнями заявника, 26.12.2007 року між ним та позивачем було укладено договір поруки № 0/П/2, відповідно до якого він зобов`язався перед банком відповідати солідарно з ОСОБА_2 в повному обсязі за своєчасне виконання зобов`язань по кредитному договору № 0 від 26.12.2007 року. Також 26.12.2007 року між ним та позивачем було укладено договір поруки № 0/П/2, відповідно до якого він зобов`язався перед банком відповідати солідарно з ОСОБА_2 в повному обсязі за своєчасне виконання зобов`язань по кредитному договору № 0 від 26.12.2007р. З матеріалів справи видно, що письмова вимога кредитора до нього, як поручителя не надходила, тобто позивач не виконав таку процедуру, передбачену законом щодо надсилання повідомлення (претензії) рекомендованим чи цінним листом, чи врученням особисто. Оскільки банком, відповідно до умов кредитного договору змінений строк виконання основного зобов`язання, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимоги до поручителя повинні бути заявлені, надіслані по пошті чи вручені особисто в межах шести місяців від дня настання цього строку. На думку заявника, зазначені обставини свідчать про припинення договорів поруки, а тому у вимогах до нього, як поручителя, повинно було бути відмовлено. Враховуючи викладене, заявник просить скасувати заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у цивільній справі № 2-3000/11 і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заяву підтримав та просив суд скасувати заочне рішення. Також він зазначив, що не знав про цю справу, повісток не отримував, про наявність судового рішення дізнався лише у липня 2020 року з листа АТ «Укрсиббанк», в якому його було повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 0 від 26.12.2007 року та № 00 від 26.12.2007 року ТОВ «Фінансовій компанії «Довіра та гарантія». Заборгованість за кредитним договором він не оспорює та наразі здійснюється примусове виконання заочного рішення. Також заявник зазначив, що його кредитодавцем за кредитним договором був ПАТ «УкрСиббанк», а його правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не висуває до нього жодних претензій. У даній справі він є не позичальником, а поручителем, позичальник, у свою чергу, є ОСОБА_2 .

Представник позивача та відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 287 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Суд, враховуючи приписи ст. 287 ЦПК України, розглянув заяву про перегляд заочного рішення за відсутності позивача та відповідача ОСОБА_2 .

Вивчивши надані заявником (відповідачем) документи, перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача (заявника) ОСОБА_1 , суд вважає, що заява про перегляд заочного рішення не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України, скасування заочного рішення суду можливе за умов, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, аналіз викладених вище норм ЦПК України вказує, що для встановлення підстав для скасування заочного рішення або залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, суд має встановити, поважність або неповажність причин неявки відповідача, неповідомлення ним про причини неявки, а також те, що докази, на які посилається відповідач, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Крім того, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року.

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Так, в судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року (суддя Овчаренко Н.Г.) було задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення за кредитним договором та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2209831,19 грн., судові витрати в розмірі 1820 грн., а всього 2221651,18 грн. (два мільйони двісті двадцять одну тисячу шістсот п`ятдесят одну грн. 19 коп.) (том 1 а.с.69).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2013 року (суддя Овчаренко Н.Г.) було виправлено описку в заочному рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2012 року, вказавши у вступній частині рішення номер справи та провадження «Справа № 2-3000/2011 та №/пр.2/0418/1033/2012» замість «Справа № 2-3001/2011 та №/пр.2/0418/1034/2012» (том 1 а.с.93).

Також з матеріалів справи видно, що предметом судового розгляду по цій справі були: договір про надання споживчого кредиту № 0 від 26 грудня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (позичальник), відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі в сумі 186000,00 дол. США зі сплатою 12,90 % річних та комісій, з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2017 року; договір про надання споживчого кредиту № 0 від 26 грудня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (позичальник), відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі в сумі 12530,20 дол. США зі сплатою 12,90 % річних та комісій, з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2017 року; договір поруки № 0/П від 26 грудня 2007 року укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (поручитель), відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 26 грудня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому; договір поруки № 0/П від 26 грудня 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (поручитель), відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 0 від 26 грудня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (том 1 а.с. 7-46).

Обґрунтовуючи підстави для скасування заочного рішення, відповідач ОСОБА_1 у заяві про перегляд заочного рішення зазначив, що розгляд справи, в результаті якого було ухвалено заочне рішення, було проведено поверхово, через відсутність доказів з його боку, ненадання яких обумовлено неявкою відповідача у судові засідання, який не був повідомлений про розгляд цивільної справи. Крім цього, він по цій справі є поручителем, а не позичальником, а порука на час розгляду справи була припинена, оскільки вимоги до поручителя не були заявлені в межах шести місяців.

На підтвердження обставин викладених у заяві про перегляд заочного рішення, а також заперечень проти позовних вимог, відповідач долучив копію листа від 23.06.2020 року АТ «УкрСиббанк» про відступлення прав вимоги. Інших документів, зазначених у заяві, які начебто мали значення для вирішення справи відповідачем не було надано.

Вирішуючи питання про перегляд заочного рішення, суд виходить також із того, що згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому за правовою позицією Верховного Суду, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа № 369/13976/15?ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа № 806/2?1093/2011).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Таким чином, аналізуючи текст заяви про перегляд заочного рішення і документи, долучені відповідачем (заявником) до заяви про перегляд заочного рішення, суд доходить висновку, що ним не надано суду і не наведено істотних доказів, які б могли вплинути на вирішення спору. Окрім цього, відповідач ОСОБА_1 не заперечує наявності у нього заборгованості за кредитним договором, за якими він є позичальником, та зазначив, що заочне рішення суду перебуває на примусовому виконанні.

Тому, з матеріалів справи видно, що заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2012 року було ухвалено на підставі наявних у справі доказів, відповідно до норми чинного законодавства України. Тобто заперечення, якими заявником спростовувалась правомірність ухваленого судом рішення, не знайшли свого обґрунтування під час судового розгляду справи.

Крім того, суд також критично ставиться до доводів відповідача ОСОБА_1 щодо його неповідомлення про розгляд цивільної справи щодо стягнення з нього заборгованості. Такого висновку серед іншого суд дійшов, виходячи з положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент ухвалення заочного рішення.

Так, ч. 5 ст. 74 ЦПК України (в редакції станом на момент ухвалення заочного рішення) передбачала, що судова повістка, фізичним особам разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі, а у разі відсутності такої - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

У матеріалах цивільної справи наявне поштове повідомлення про вручення, яке повернулося на адресу суду з відміткою пошти: «За закінченням терміну зберігання», яке судом було направлено на адресу проживання і реєстрації відповідача ОСОБА_1 (том 1 а.с.63). Проте відсутні докази наявності у відповідача іншої адреси фактичного місця його проживання на час розгляду справи за іншою адресою. Крім цього, в матеріалах справи наявне поштове повідомлення про вручення з підписом про отримання повістки Апеляційного суду Дніпропетровської області під час перегляду цього заочного рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (том 1 а.с.142).

Виходячи з вище викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач був повідомлений про розгляд даної цивільної справи належним чином, протилежного суду не довів, а також був обізнаний про хід розгляду цивільної справи і в подальшому під час перегляду рішення суду апеляційною інстанцією.

Також, слід зазначити, що провадження у справі було відкрито суддею Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Овчаренко Н.Г. 09 вересня 2011 року, а 16 травня 2012 року по справі ухвалено заочне рішення, тоді як заява про перегляд заочного рішення подана лише у серпні 2020 року.

Суд звертає увагу, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Інститут заочного провадження спрямований також на розвиток ч. 1 ст. 44 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, заочне провадження є додатковою гарантією позивачеві від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу, дотримання судами строків розгляду справи.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у цивільній справі № 2-3000/11, а тому суд доходить висновку, що таку заяву слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 258-260, 284-288, 353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у цивільній справі № 2-3000/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складений 22.02.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва