КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/715/2021 Доповідач Заришняк Г.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 рокуКиївський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.

при секретарі - Діденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що відповідно до ордеру на житлове приміщення, виданого ОСОБА_5 , останній було надано право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В 1986 році ОСОБА_5 померла. ОСОБА_4 являється рідною матір`ю позивача та є єдиним членом сім`ї, який був зазначений в ордері на користування спірним жилим приміщенням. Станом на 10.12.2018 р. у даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 (мати позивача), ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_1 (колишня дружина), ОСОБА_6 (син позивача від першого шлюбу), ОСОБА_7 (син позивача від теперішнього шлюбу).

Зазначав, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.09.2008 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. 16.07.2010 р. ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб з ОСОБА_3 , яка також проживає у спірній квартирі як законна дружина позивача.

Починаючи з кінця 2004 року і по сьогоднішній день позивач постійно сплачує комунальні послуги за користування квартирою АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 після смерті батька позивача не доглядала за його матір`ю, яка залишилась одна, хоча і проживала разом. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я матері та на прохання доглядати за нею, на початку 2018 року позивач разом із сім`єю був змушений переїхати на постійне проживання до вищевказаної квартири. Крім того, ОСОБА_1 також не виконувала свого материнського обов`язку по догляду за сином ОСОБА_8 . Починаючи з моменту його переїзду, колишня дружина позивача ОСОБА_1 постійно ініціює сварки, викликає наряди поліції, веде себе неадекватно в присутності дітей. На мирне урегулювання проблеми та добровільно з`їхати з квартири відповідач відмовляється. Наразі за матір`ю та за малолітнім сином з моменту переїзду постійно доглядає ОСОБА_3 . Позивач постійно працює, щоб утримувати сім`ю, матір похилого віку, яка прикута до ліжка, а також сина від першого шлюбу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року позов - задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з житлового приміщення - квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

В поданому відзиві позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачка та її представник підтримали подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.

Інші учасники справи до суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що спірним житловим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 33, 76 кв.м, яка складається із двох прохідних кімнат і не приватизована на даний час.

Згідно ордера на житлове приміщення № 25/897 від 02.04.1964 року, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів, гр. ОСОБА_5 та її сім`ї: ОСОБА_5 - орендар, ОСОБА_9 - донька, ОСОБА_10 - зять, ОСОБА_11 - онук, було надано право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Московського району м.Києва 15.10.1975р., про що зроблено відповідний актовий запис № 2474. У зазначеному свідоцтві про народження батьками позивача зазначено ОСОБА_10 - батько, ОСОБА_4 - мати.

З позовної заяви слідує, що ОСОБА_5 померла в 1986 році і відповідно перестала бути особою, з якою було укладено договір користування житловим приміщенням. Єдиним членом сім`ї, який був зазначений в ордері на користування спірним житловим приміщенням являється третя особа ОСОБА_4 .

Судом встановлено, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 18 липня 1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, 07.04.2011 р. шлюб між ними розірвано.

Від даного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_12 (після укладення шлюбу ОСОБА_3 ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 16.02.2016, про що зроблено відповідний актовий запис №465.

Від вказаного шлюбу народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 29.12.2015 р.

На час розгляду справи в суді першої інстанції в даному помешканні проживали та були зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 до часу своєї смерті.

Третя особа ОСОБА_3 проживала в зазначеній квартирі без належної реєстрації.

З Акту обстеження умов проживання від 01.10.2018 р. , затвердженого начальником служби у справах дітей та сім`ї, слідує, що було здійснено огляд умов проживання неповнолітнього ОСОБА_14 та малолітнього ОСОБА_15 й встановлено, що в квартирі не створено належних умов проживання, оскільки не має окремого спального місця для кожної дитини.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З позовної заяви також слідує, що з дозволу матері та батька ОСОБА_2 не заперечував подальше проживання колишньої дружини ОСОБА_1 разом з батьками, оскільки у першому шлюбі було народжено ОСОБА_6 і батьки хотіли піклуватись про онука. Вказана обставина була також і підтверджена письмовими поясненням, поданими третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 20.05.2017 ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що зроблено відповідний актовий запис №8287.

Після смерті батька, ОСОБА_2 зі своєю сім`єю переїхав до матері за адресою: АДРЕСА_4 у зв`язку з погіршенням стану її здоров`я.

Статтею 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській

поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців

будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказував на те, що починаючи з моменту переїзду у спірну квартиру колишня дружина ОСОБА_1 постійно ініціює сварки, викликає наряди поліції, веде себе неадекватно в присутності дітей.

З матеріалів справи слідує, що висновком ДОП Голосіївського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 01.02.2018 р. встановлено, що 27.01.2018 р. до Голосіївського управління поліції надійшов виклик від представника ОСОБА_1 з приводу конфлікту з її бувшим чоловіком. По приїзду на місце події працівниками патрульної служби було виявлено конфлікт між мешканцями квартири через проживання в одній квартирі колишньої та офіційної дружини ОСОБА_2 28.01.2018 р. до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява ОСОБА_1 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною та малолітньою дитиною вселились та проживають у квартирі АДРЕСА_5 . Факту складу правопорушень не було виявлено, оскільки ОСОБА_2 та його малолітня дитина зареєстровані за адресою даної квартири ( т.1 а.с.16).

Згідно висновку ДОП Голосіївського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 28.02.2018 відносно гр. ОСОБА_3 було складено протокол АА № 66413 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення в сім`ї насильства фізичного характеру, а також на гр. ОСОБА_1 було складено протокол АА № 663442 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення в сім`ї насильства фізичного характеру.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.03.2018 року провадження відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Зі змісту даної постанови також слідує, що з матеріалів справи не вбачається, в чому полягало фізичне насильство ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_1 не була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

За таких обставин, в справі відсутні належні та переконливі докази, які б свідчили про допущені відповідачкою систематичні порушення правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі. Також не доведено суду, що до відповідачки застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу.

Разом з тим, задовольняючи позов та виселяючи відповідачку із спірного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції не дав належної оцінки зібраним у справі доказам, обмежившись лише положеннями закону, який врегульовує випадки виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення (ст. 116 ЖК України).

Відповідно до роз`яснень, висловлених Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи №569/4373/16 від 21 серпня 2019 року, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

З наданих ОСОБА_1 пояснень в суді апеляційної інстанції слідує, що вона не має іншого житла, окрім спірної квартири, в квартирі її батьків, яка є двокімнатною, зареєстровано та проживають 5 чоловік: її батьки, брат, його дружина та їх дитина. При цьому також вказувала, що третя особа у справі ОСОБА_4 померла в червні 2020 року , а ОСОБА_3 разом з малолітнім сином виїхала з спірної квартири. В квартирі на даний час проживає вона із сином та позивач.

Враховуючи недоведеність позовних вимог, а також те, що виселення ОСОБА_1 із спірної квартири буде мати негативні наслідки для неї, пов`язані з відсутністю у неї іншого житла, позбавлення права відповідачки на житлове приміщення є невиправданим втручанням у її право на житло, колегія суддів не вбачає підстав для виселення відповідачки із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. З огляду на викладене, рішення суду підлягає скасуванню з постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2020 року - скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст постанови виготовлений 18 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: