Провадження №2-о/523/368/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судових засідань Скоріної М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання № 24 в м. Одесі в порядку окремого провадження цивільну справу № 523/13990/21 (2-о/523/368/21) за заявою адвоката Шевчука Кирила Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 1991 рік, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Шевчук К.М. в інтересах ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом 1991 рік. Обґрунтовуючи вимоги поданої заяви представник заявника вказує на те, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Вулкенешть, Ніспоренського району Молдови, була документована паспортом громадянина СРСР у 1985 році у м. Одесі. Однак, через втрату радянського паспорта, своєчасно не здійснила його обмін, у зв`язку з чим не має можливості отримати паспорт громадянина України. ОСОБА_1 проживала на території України у м. Одеса з 1984 року. Станом на 1991 рік заявник проживала у АДРЕСА_1 без укладення письмового договору оренди та здійснювала роздрібну торгівлю на ринку «Привоз» без укладення трудового договору. Оскільки, ОСОБА_1 має намір отримати паспорт громадянина України, просить суд задовольнити дану заяву та ухвалити рішення, яким встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Вулкенешть, Ніспоренського району Молдови на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Суд констатує, що від представника заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Білоконь Н.О. надійшов до суду відзив на подану заяву, згідно якого представник просила відмовити у задоволенні заяви, оскільки вона не надала доказів, що вона проживає в Україні на законних підставах, та не надала доказів що вона зверталась до органів міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства України. Крім того, на думку представника справа не може бути розглянута в окремому провадженні, так як існує спір з приводу належності до громадянства України.

Представник заявника ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд провести судове засідання за відсутності представника заявника.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. А тому суд проводить розгляд справи за відсутністю представника заінтересованої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із поданої заяви вбачається, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Вулкенешть, Ніспоренського району Молдови, була документована паспортом громадянина СРСР у 1985 році у м. Одесі.

Також, із тверджень заявника ОСОБА_1 проживала на території України у м. Одеса з 1984 року. Станом на 1991 рік заявник проживала у АДРЕСА_1 без укладення письмового договору оренди та здійснювала роздрібну торгівлю на ринку «Привоз» без укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 293 ч.1 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно ст. 293 ч. 2 п. 5 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК ( ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, та 13.11,1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних , релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України « Про громадянство України» (13 листопада 1991 року)проживали на Україні і не були громадянами інших держав.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

Відповідно до п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Таким чином, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Тобто предметом розгляду справи для встановлення саме юридичного факту проживання на території України є саме факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

До матеріалів заяви було надано акт від 18.12.2020 року, з якого вбачається, що особи, які проживають в будинку АДРЕСА_2 , підтверджуються той фак, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проживає за вказаною адресою.

Згідно вимог ч. 1 ч. 2, ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Надавши оцінку вказаному акту, суд не може визнати такий належним доказом, оскільки даний акт не містять інформацію щодо предмету доказування у даній справі, а саме факту проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою саме у період 1991 року.

Будь якого іншого доказу, що підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом в період 1991 року (копію домової книги зі штампом реєстрації на території України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України», копію трудової книги або довідки з місць роботи в Україні, довідки з місця навчання дітей тощо) суду надано не було.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

З огляду на вищевикладене, суд констатує, що ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про її постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки заявником не доведено належним чином тих обставини, на які вона посилалася.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273, 293-294, 315 ЦПК України, ст. ст. 1, 3, 9 Закону України «Про громадянство України», -

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви адвоката Шевчука Кирила Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України у неповнолітньому віці за станом 1991 рік відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення суду складено 09.12.2021 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси І.О. Кремер