Провадження № 22-ц/812/2156/21Суддя суду першої інстанції Лузан Л.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року м. Миколаїв Справа № 754/11388/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2021 року про призначення експертизи, постановлену під головуванням судді Лузан Л.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, о 13 год 49 хв, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства, стягнення аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2021 року ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Шаповалова А.М. звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Відділ ДРАЦС), про визнання батьківства, стягнення аліментів на дитину.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що у період з 12 листопада 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2009 року (справа № 2-2051/2009р.).

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після офіційного розірвання шлюбу сторони, з грудня 2009 року, почали знову проживати разом та вести спільне господарство, вирішивши шлюб вдруге не реєструвати.

Під час спільного проживання та під час ведення спільного господарства у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася друга дитина - син ОСОБА_1 .

Проте відповідач відмовився подати до відділу реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства. Відповідно, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був проведений в порядку, передбаченому статтею 135 СК України.

ОСОБА_2 наразі продовжує спілкуватися із сином, підтримує теплі відносини, проте відмовляється визнавати те, що він є батьком малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьківського обов`язку щодо утримання свого сина до досягнення ним повноліття ОСОБА_2 не виконує.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 батьком малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнути з відповідача аліменти на її користь на сина ОСОБА_4 у розмірі ј частки з усіх доходів до повноліття дитини; зобов`язати Вознесенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису № 13 від 11 січня 2011 року про народження дитини ОСОБА_4 , вказавши в графі батько - відповідача.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 вересня 2021 року відкрито провадження у цій справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

В підготовчому засіданні ОСОБА_1 заявила клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи з метою визначення наявності кровного споріднення між відповідачем ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проведення експертизи просила доручити Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи або іншій експертній установі за місцем проживання її та неповнолітньої дитини, посилаючись на об`єктивні складнощі прибуття до експертного закладу в іншому місці (характер роботи позивача, навчання дитини в школі, поширення коронавірусної хвороби).

Відповідач ОСОБА_2 , його представник адвокат Козиревич О.С. в підготовчому засіданні не заперечували проти задоволення вказаного клопотання. Водночас просили доручити проведення вказаної експертизи експертній установі в іншому місці, вказуючи на можливість позивача домовитися з експертом з метою отримання бажаного для неї висновку експерта.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2021 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлене наступне запитання:

- чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець с. Мостове Братського району Миколаївської області, біологічним батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області?

Проведення експертизи доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, яких попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України.

Витрати, пов`язані з проведенням експертизи покладено на позивача ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з малолітнім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з`явитися на визначені експертом дату та час до експертної установи для участі в проведенні експертизи. При собі мати документи, що посвідчують їх особи. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено.

Задовольняючи клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи, суд першої інстанції виходив із того, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання, а сторонами не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань.

З врахуванням встановлених в підготовчому засіданні обставин, в тому числі щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_1 , навчання останнього за місцем проживання, відсутності обґрунтованих заперечень сторони відповідача щодо вищевказаної експертної установи, районний суд вважав можливим доручити проведення експертизи експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи.

Не погодившись з цією ухвалою, ОСОБА_2 оскаржив її шляхом подання апеляційної скарги в частині визначення експертної установи, де посилаючись на те, що він проти проведення експертизи саме цією установою, про що він та його представник заявляли під час судового засідання в районному суді, просив скасувати ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2021 року в частині визначення експертної установи та доручити проведення експертизи іншій експертній установі.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що вирішуючи питання про призначення експертизи в частині визначення експертної установи, суд першої інстанції виходив тільки з пояснень позивача, а його доводи про те, що він не довіряє експертам установи, про яку вказала позивач, бо вона та її адвокат з м. Києва, і вони мають змогу вплинути на висновок експерта, суд не звернув увагу. При цьому він наголошував, щоб суд сам визначив експертну установу, аби тільки не м. Київ. Тобто він не наполягав на якійсь конкретній установі, а лише просив убезпечити від неправдивого висновку з метою уникнення сумнівів щодо упередженості експертів та стороннього впливу на них.

Відзиви від позивача та від третьої особи на апеляційну скаргу на час розгляду апеляційної скарги до апеляційного суду не надходили.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частини 2 статті 125 CК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно із статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини 2 статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Відповідно до частини 1 статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства («Kalacheva v. Russia», заява № 3451/05, § 34, рішення ЄСПЛ від 07 травня 2009 року).

Статтею 7 Закону України «Про судову експертизу» (в редакції, чинній на момент призначення експертизи у даній справі і в редакції, яка є чинною на момент розгляду апеляційної скарги) виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

До державних спеціалізованих установ належать науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України.

Бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів та республіканське бюро (Автономної Республіки Крим) (в подальшому - бюро) є державними спеціалізованими установами, що входять до структури закладів охорони здоров`я України. (пункт 1 Положення про бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів та республіканське бюро (Автономної Республіки Крим), затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6).

Згідно з частиною 3 статті 103 ЦПК України право вибору експертної установи за відсутності згоди сторін належить суду. З огляду на відсутність згоди між сторонами щодо експертної установи суд першої інстанції на підставі статті 103 ЦПК України визначив експертну установу - Київське міське клінічне бюро судово-медичних експертиз.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким визначенням експертної установи з огляду на те, що Київське міське клінічне бюро судових експертиз є державною спеціалізованою установою закладу охорони здоров`я України, а тому є належною установою для проведення такого роду експертиз. Крім того дана експертна установа розташована в межах місця проживання та навчання малолітньої дитини, яка має брати участь у експертному дослідженні, а тому суд першої інстанції також виходив з інтересів малолітньої дитини.

У справі відсутні будь-які об`єктивні дані чи відомості про неможливість призначення експертизи у визначеній експертній установі. Відповідач намагається обґрунтувати необхідність призначення експертизи в будь-якій іншій установі своїми припущеннями щодо можливого впливу на експертів з боку позивача та його представника на свою користь з огляду на те, що останні мешкають у м. Києві. При цьому відповідач окрім власних доводів (припущень) щодо визначеної судом експертної установи не надав суду жодних об`єктивних, тобто, таких, що існують незалежно від особистих уявлень чи сприйняття певних фактів відповідачем, даних, які б доводили неможливість проведення такої експертизи Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, наприклад, що в бюро відсутні відповідні фахівці, чи що заклад не має відповідних ліцензій (дозволів) на здійснення експертної діяльності, чи що відсутня належна технічна апаратура тощо.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на можливий вплив з боку відповідача на висновки експертизи носять характер припущень, а тому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, що відповідач має недовіру до Київського міського бюро судово-медичної експертизи, з причин можливого впливу з боку позивача на висновки експертизи.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 15 грудня 2021 року.