Справа № 342/1221/20
Провадження № 2/342/144/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Федів Л.М.,

з участю: секретаря судового засідання Петруняк Н.А.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городенка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом втрати особою права користування ним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_1 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , в якому просить ухвалити судове рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 належить позивачу по праву приватної власності, на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №215382693 від 08.07.2020 року. Відповідач у справі - це колишня невістка позивача. Після одруження з сином позивача - ОСОБА_3 у 1997 році, вони проживали у будинку ОСОБА_1 в с.Торговиця. На прохання сина, позивач дала згоду на реєстрацію невістки у житловому господарстві. У 2007 році вони поїхали на заробітки в с.Шелехове Ананьївського району Одеської області, де й проживали. У 2008 році син позивача повернувся додому і повідомив, що він з дружиною посварилися і розійшлися. У квітні 2008 року перед ОСОБА_4 святами відповідач приїхала до позивача додому, забрала особисті речі та доньку ОСОБА_5 і більше до них не поверталася. За рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14.01.2011, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірваний. З того часу позивач втратила контакт з відповідачем. З 2008 року відповідач не живе разом із позивачем, вони не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків. Після розірвання шлюбу з сином позивача, відповідач перестала бути членом їх сім`ї та добровільно виїхала до Одеської області. За місцем реєстрації відповідач не проживає, її реєстрація у житловому будинку позивача має суто формальний характер. Житловий будинок належить позивачу особисто, жодних майнових прав на нього відповідач не має, вона вже 12 років не проживає за місцем реєстрації, не користується будинком та не несе витрат на його утримання. Весь тягар утримання житлового будинку позивач несе самостійно. Квитанціями про оплату земельного податку, комунальних послуг доводиться, що всі платежі за використану електричну енергію та спожитий природний газ здійснює позивач особисто. Для зняття відповідача з реєстраційного обліку необхідно, щоб вона особисто подала заяву до сільської ради. Проте позивачу невідоме її місце знаходження. Внучка позивача - ОСОБА_5 (донька відповідача та сина позивача) після одруження проживає у м.Ананьїв Одеської області. Позивач телефонувала їй, щоб її матір виписалася з будинку, однак ОСОБА_5 не підтримує зв`язку з нею та не знає, де вона знаходиться. Така ситуація порушує права та законні інтереси позивача, позбавляючи її можливості повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. ОСОБА_1 пенсіонерка і живе виключно на свою пенсію. Через реєстрацію відповідача в житловому господарстві, позивач не може оформити ні субсидію, ні соціальну допомогу як малозабезпечена. Інших позасудових способів захисту порушених прав у позивача немає.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, з підстав викладених в ньому та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилася повторно, хоча була повідомлена про день, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик її до суду на офіційному сайті Судової влади України та шляхом направлення поштового відправлення за адресою реєстрації місця проживання, який повернувся до суду без вручення, з довідкою «Укрпошта», причина повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач причин неявки суду не повідомила, відзив не подала.

Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення судового засідання судом не встановлено, судом прийнято рішення про проведення судового засідання за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши письмові докази, дійшов наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що доводиться копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 215382693 від 08.07.2020.

Копією виписки з по господарської книги, виданої 01.07.2020 Торговицькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області доводиться, що згідно запису № 01-0961-1 у погосподарській книзі № 11 Торговицької сільської ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 володіє нерухомим майном, а саме житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови будинку - 1980 р.; об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,2100 га, яку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передано у користування.

За ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Ст. 310 згаданого кодексу визначено, що фізична особа має право на місце проживання.

Відповідач ОСОБА_7 , 1980 р.н. зареєстрована, але не проживає по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Торговицької сільської ради № 1069 від 23.10.2020, отриманою на запит суду.

Із довідки № 1012 від 13.10.2020, виданої виконавчим комітетом Торговицької сільської ради вбачається, що до складу сім`ї ОСОБА_1 , 1952 року народження входить: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , колишня невістка, які зареєстровані по АДРЕСА_1 .

Копією рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14.01.2011 по справі № 2-55/11 р., що набрало законної сили 25.01.2011, стверджується, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , зареєстрований Торговицькою сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області по актовому запису від 03.05.1997 № 4, розірвано.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного комісією Торговицької сільської ради, в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , її син ОСОБА_3 , її невістка ОСОБА_8 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 по місцю реєстрації - АДРЕСА_1 не проживає з 2008 року.

Оплату житлово-комунальних послуг житлового будинку по АДРЕСА_1 здійснює позивач ОСОБА_1 , що стверджується наданими суду копіями квитанцій та фіскальних чеків про оплату.

Допитаний судом свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він є сином позивача, а відповідач є його колишньою дружиною. Ствердив, що ОСОБА_10 більше 10 років не проживає в будинку по АДРЕСА_1 , що належить його матері.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він живе по сусідству з позивачем ОСОБА_1 . Ствердив, що відповідач ОСОБА_10 є колишньою невісткою позивача. Відповідач більше 10 років не проживає у будинку позивача по АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Із наведеного слідує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Верховний Суд України у постанові від 26 вересня 2019 року в справі №320/1384/17-ц (провадження № 61-48777св18) зробив висновок, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Судом встановлено, що відповідач є колишньою невісткою позивача, не є членом її сім`ї, вона відсутня за зареєстрованим місцем проживання з 2008 року. Реєстрація місця проживання відповідача в належному позивачу житловому будинку перешкоджає їй належним чином реалізовувати свої права власника об`єкта нерухомості, тому суд приходить до переконання, що є підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 150 Житлового кодексу України, ст.ст. 29, 310, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 206, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком, шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду або через Городенківський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_7 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складене 16.02.2021.

Суддя: Федів Л. М.