Ухвала

Іменем України

08 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 676/2065/18

провадження № 61-18230ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Купельського А. В., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком.

Позов обґрунтовували тим, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 02 серпня 2011 року № 3-400 та 3-402 вони є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 .

Після оформлення всіх правовстановлюючих документів на будинок з`ясувалось, що з 09 грудня 1970 року у вказаному будинку зареєстрований та проживає їх дядько ОСОБА_3 , який на їх неодноразові звернення будинок не звільняє та знятися з реєстрації не бажає.

Позивачі мають намір зробити реконструкцію та проживати у спадковому будинку, проте проживання та реєстрація відповідача, який не є членом їх сім`ї перешкоджає їм в повній мірі розпорядитись та користуватись своїм майном.

Посилаючись на те, що права відповідача, як члена сім`ї колишнього власника були похідними від прав самого власника, і з припиненням у колишніх власників права власності на спірний будинок припинилось право на житло і у відповідача, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом позбавлення ОСОБА_3 права на житло у житловому будинку на АДРЕСА_1 .

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки припинилось право власності на спірний будинок у колишнього власника спірного будинку ОСОБА_4 , ОСОБА_3 як член сім`ї останнього втратив право користування цим житловим будинком, проте продовжував проживати у будинку зі згоди нового власника ОСОБА_5 . Разом з тим, при переході права власності на спірний житловий будинок до позивачів, останні заперечують щодо проживання відповідача у цьому будинку, який не є членом їхньої сім`ї.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_3 набув права користування спірним житловим будинком, як член сім`ї свого батька, ОСОБА_4 , тобто згідно з законом та користується ним більше п`ятидесяти років. Він є непрацездатною особою (пенсіонером за віком) і не має іншого житла, а у разі виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового будинку він втратить право на користування житлом і стане безхатченком. Отже, виселення ОСОБА_3 з житлового будинку на АДРЕСА_1 призведе до непропорційного втручання у його право на повагу до приватного життя та право на житло, не є виправданим і покладає надмірний тягар на відповідача.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якій заявники, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржуване судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку що відповідач проживав і був зареєстрований на АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 хоч і був зареєстрований у будинку, проте проживав в іншому населеному пункті. Тому право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 02 серпня 2011 року № 3-400 та № 3-402 належить по 1/2 житлового будинку, що на АДРЕСА_1 , який останні успадкували після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5

ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав з 18 листопада 1967 року у спірному житловому будинку за згодою колишнього власника ОСОБА_4 до 23 вересня 2010 року як член його сім`ї.

23 вересня 2010 року ОСОБА_4 подарував зазначений будинок ОСОБА_5 і відповідач продовжував у ньому проживати зі згоди нового власника ОСОБА_5 .

Власниками зазначеного будинку є позивачі, які заперечують щодо проживання у ньому відповідача, адже мають намір використовувати зазначене майно для власних потреб.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, з урахуванням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 набув право користування житловим будинком на АДРЕСА_1 , як член сім`ї свого батька, ОСОБА_4 , тобто згідно із законом.

Більше п`ятдесяти років ОСОБА_3 користується спірним приміщенням, за вказаною адресою зареєстровано його місце проживання, він є непрацездатною особою (пенсіонером за віком) і не має іншого житла. У разі виселення ОСОБА_3 зі спірного житлового будинку він втратить право на користування житлом і стане безхатченком.

Отже, виселення ОСОБА_3 з житлового будинку на АДРЕСА_1 призведе до непропорційного втручання у його право на повагу до приватного життя та право на житло, що не є виправданим і покладає надмірний тягар на відповідача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що заявлений ОСОБА_1 і ОСОБА_2 позов про усунення перешкод у користуванні житловим будинком є обґрунтованим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив з того, що доводи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо припинення права ОСОБА_3 на житло та наявності підстав для його виселення зі спірного будинку, не відповідають закону та фактичним обставинам справи.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд.

Аргументи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-709цс16, не заслуговують на увагу, оскільки висновки касаційного суду за результатами розгляду справ, на яких акцентують увагу заявники, зроблені на підставі конкретних обставин та оцінки доказів, які є відмінними від обставин та наявних доказів у цій справі. Таке посилання не стосується питання правозастосування.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявників про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з установленими судом апеляційної інстанції обставинами справи та оцінкою цим судом поданих сторонами доказів, і не стосуються неправильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом позбавлення права користування житлом відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний