Дата документу 08.12.2021 Справа № 310/662/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/662/21 Головуючий у 1 інстанції: Дубровська Н.М.
провадження № 22-ц/807/3274/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

Гончар М.С

суддів: Подліянової Г.С.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, матеріальних збитків і витрат на правову допомогу,

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, матеріальних збитків і витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 13 вересня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003068 було внесено відомості про вчинення злочину з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.249 КК України. Особами, яким 26 вересня 2018р. було повідомлено про підозру у вчиненні даного злочину, та надалі вручено обвинувальний акт, є позивач та його батько - ОСОБА_2 . Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалось слідчим відділом Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області під процесуальним керівництвом Бердянської місцевої прокуратури. Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 грудня 2019р. позивача та його батька визнано невинуватими у зв`язку з недоведеністю вини та виправдано.

Вирок суду набрав чинність 12 жовтня 2020 року після перегляду Запорізьким апеля-

ційним судом, ухвалою якого залишено апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а

вирок суду - без змін. У касаційному порядку вирок не оскаржувався.

Позивач зазначив, що через несправедливі дії правоохоронних органів відносно нього та його батька він став агресивним, був вимушений змінити свій звичний уклад життя на постійні слідчі дії, судові засідання та консультації з адвокатом. Все це супроводжувалось постійним страхом за свою долю, за можливе притягнення до кримінальної відповідальності. Він постійно знаходився в емоційному збудженні та стресі. Кримінальним провадженням йому та його батьку інкримінувалося спричинення шкоди у розмірі 63 716 гривень, що за курсом долару США на той час було еквівалентно 2500 доларів США. Для нього як для жителя сільської місцевості, який не мав постійного джерела доходу, та мав на утриманні дружину та малолітню дитину, це була дуже значна сума. Страх, що з нього стягнуть цю суму або звернуть стягнення на належне йому майно, постійно супроводжував його.

У зв`язку із незаконним переслідуванням протягом більше двох років він хвилювався за свою долю, за долю свого малолітнього сина, якого він утримує, а також за долю свого батька, який страждав серцевою недостатністю і через постійний стрес був вимушений додатково приймати ліки, у тому числі,й під час судових засідань. Крім того, він був змушений отримувати кваліфіковану правничу допомогу, що вимагало додаткових зусиль, часу, коштів. Будучи чесною та порядною людиною, він користувався великим авторитетом в односельчан, однак надумане кримінальне провадження перекреслило весь його авторитет і завдало йому душевних страждань. У нього суттєво погіршились відносини з оточуючими, в чиїх очах він став «злочинцем», цим самим були порушені його нормальні життєві зв`язки, принижено честь та гідність. Для відновлення попереднього психологічного стану, здоров`я та життєвих зв`язків, формування звичного укладу життя необхідно вживати значних додаткових зусиль.

Заподіяну моральну шкоду позивач оцінив у 147290,00 гривень, яку просив стягнути з Держави Україна на свою користь, та яка розрахована відповідно до ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік».

Також позивач просив стягнути на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 62 000 гривень і матеріальні збитки, пов`язані зі знищенням законно виловленої ним риби у сумі 1178 гривень.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 147290 гривень моральної шкоди, що була завдана внаслідок незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури.

Стягнуто з Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, пов`язану з витратами на професійну правничу допомогу, у сумі 62000 гривень.

Стягнуто з Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури та Головного

управління Національної поліції в Запорізькій області за рахунок коштів Державного бю-

джету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, пов`язану зі знищенням його майна, у сумі 1178 гривень.

Апеляційну скаргу подано Головним управлінням Національної поліції в Запорізькій області, у якій апелянт вказує, що позивачем не було доведено, що переслідуванням у кримінальному провадженні йому спричинена моральна шкода, ніяким актом не встановлено протиправність поведінки працівників ГУНП, а також того, що між їх діями та заподіяною шкодою є причинний зв`язок. Знищення бичка взагалі відбулось на підставі вироку суду, а тому не можна це вважати матеріальними збитками позивача. Вважає, що суд безпідставно стягнув витрати позивача на правову допомогу у значній сумі у розмірі 62 000 грн., які не були належним чином підтверджені та обгрунтовані. Тому за результатом розгляду скарги просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна казначейська служба України також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вказує здебільшого на такі ж самі порушення, яких припустився суд, як і відповідач. Серед іншого, вказує, що судом неправильно визначено порядок стягнення, оскільки Єдиний казначейський рахунок не призначений для відшкодування шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а стягнення коштів з Держави України в особі інших органів державної влади шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України взагалі не передбачено чинним законодавством.

Відзиву від позивача на вказані апеляційній скарги не надходило, що не створює перешкод відповідно до приписів ч. 3 статті 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

В судове засідання апеляційного суду 08 грудня 2021р. позивач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, про що до апеляційного суду повернулось зворотне поштове повідомлення про отримання ним судової повістки 30.09.2021р., та клопотань про відкладення розгляду справи ним не надано, тому апеляційний розгляд відбувся згідно з положеннями ч. 2 статті 372 ЦПК України за відсутності позивача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників апелянтів, кожен з яких підтримав свою апеляційну скаргу та скаргу іншого учасника, пояснення представника прокуратури, який погоджувався з рішенням суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону.

Оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У цій справі, обгрунтовуючи свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та розмір такої шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що з 13 вересня 2018 року по 12 жовтня 2020 року перебував під слідством та судом, тобто 24 місяці і 17 днів, але у результаті відносно нього було постановлено виправдовувальний вирок. Тому просив стягнути на свою користь 147 290 грн. на підставі частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (як відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом).

Встановлено, що вироком Бердянського міськрайонного суду від 09 грудня 2019р. у справі №310/9168/18 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано невинуватими та виправдано за недоведеністю вчинення ними злочину, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України (а.с. 13-16).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 9 грудня 2019 року відносно ОСОБА_1 , виправданого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України, залишено без змін ( зворотна частина а.с.16).

Позивач протягом 24 місяців і 17 днів перебував під слідством та судом, змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину.

Ретельно та всебічно проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованому йому злочині, який набрав законної сили, суд першої інстанції дійшов до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеного кримінального провадження та розгляду кримінального провадження, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків. При цьому, судом врахововано, що відповідно до виправдувального вироку позивач не мав судимостей, тому його участь у процесуальних діях є незвичним процесом у його життєвому укладі.

Вирішуючи питання про визначення розміру моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , суд обгрунтовано прийняв до уваги те, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Але й врахував, що у будь-якому випадку розмір шкоди не може бути меншим за гарантований Законом № 266/94-ВР.

Колегія наголошує, що при визначені розміру відшкодування спричиненої позива-чу моральної шкоди суд першої інстанції вірно врахував такі критерії: тривалість перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, втручання у приватне життя позивача, характер і обсяг душевних і психологічних страждань, яких зазнавав позивач протягом цього часу, у зв`язку з чим йому довелося змінювати усталений спосіб життя, а також суд врахував те, що під час досудового розслідування до ОСОБА_1 були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, проводилися слідчі дії, зокрема, арешт

майна, а саме, катеру «Стріла» з бортовим номером НОМЕР_1 з підвісним двигуном «SUZUKI» потужністю 225 кінських сил. За наслідками здійсненого аналізу усіх наявних критеріїв, які вказували на моральні потерпання позивача, суд дійшов обгрунтованого висновку, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в якості відшко-

дування моральної шкоди, повинна становити 147290 грн., що розраховано на підставі ч. 3 статті 13Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Такі висновки суду колегія вважає вірними, а визначений розмір відшкодування є таким, що грунтується на вимогах закону та відповідає засадам розумності, поміркованості та справедливості.

Посилання відповідача в особі Головного управління Національної поліції на те, що у справі не доведено протиправності дій цього органу та його працівників, а тому не мається підстав для відшкодування позивачеві матеріальної і моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки законодавство, яким унормовано таке право позивача, не передбачає встановлення неправомірності дій державних органів та посадових осіб, зокрема, у статті 1176 ЦК України та у ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказується, що шкода у разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відшкодовується особі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Також неспроможними колегія вважає й ствердження вказаного відповідача щодо недоведеності розміру заподіяної шкоди, оскільки як наявність права на відшкодування за обставинами справи та згідно із спеціальним законом, так і визначений судом розмір, який є мінімальним, належним чином обгрунтовано та вмотивовано судом.

Що стосується матеріальної шкоди, яку відповідач оспорює з точки зору правомірності знищення вилову бичка на підставі вироку суду, то колегія зазначає таке.

У статті 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» закріплено, що у наведених в статті 1 цього закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): пункт 2 - майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; пункт4 - суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; пункт 5 - моральна шкода.

Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю.

У виправдовувальному вироку відносно ОСОБА_1 встановлено, що він та його батько є невинуватими у вчиненні злочину, кваліфікованого згідно з ч. 1 статті 249 КК України, у вигляді протиправного здійснення вилову біоресурсів особливо цінної породи - бичка у кількості 1874 штуки, оскільки у них був наявний спеціальний дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах. А відтак суд правильно виснував, що такий вилов носив законний характер, а виловлений бичок є належністю позивача, який був знищений за вироком суду у зв`язку з непридатністю, а тому його вартість підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок держави як матеріальна шкода.

Колегія погоджується з судом, що вартість бичка визначена у належний спосіб, оскільки ПП «РКП «Маяк», яке її визначало,згідно ЄРДПОУ здійснює діяльність у вигляді морського рибальства (КВЕД 03.11.), торгівлю іншими продуктами харчування, у тому числі,рибою, ракоподібними та молюсками (КВЕД 46.38.). Тому суд обгрунтовано прийняв до уваги як належний і допустимий доказ надану цим підприємством довідку щодо вартості 1874 штуки бичка вагою 62 кг, яка становить 1178 грн.

Обома апелянтами оспорюється розмір відшкодування витрат на правову допомогу, стягнутих судом у сумі 62 000 грн.

Але суд ретельно досліджував це питання, аналізуючи як умови договору з надання правничої допомоги, так і докази на підтвердження фактично понесених позивачем витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VІ встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VІ видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

У наданій позовній заяві позивач просить суд стягнути витрати на правову допомогу, зазначаючи, що згідно п.4.11 договору про надання правової допомоги №б/н від 20 листопада 2018 року сума гонорару за здійснення захисту позивача становить: 27 000 гривень - за участь захисника у суді першої інстанції, 20 000 гривень - за участь захисника у суді апеляційної інстанції. Згідно п. 4.12 цього ж договору, позивач має сплатити додатково 15 000 гривень у разі винесення виправдувального вироку, який набере законної сили. Враховуючи, що захисник позивача брав участь у судах першої та апеляційної інстанціях, а також той факт, що у цій справі було винесено виправдувальний вирок, позивачем було сплачено 62 000 гривень.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду прибутковий касовий ордер №1/2111 від 21.11.2018р., за яким від позивача прийнято 13500 грн.; акт виконаних робіт №1/09122019 від 09.12.2020р., за яким захисник надав позивачу послуги на суму 13500 грн.; прибутковий касовий ордер №1/0912 від 10.12.2019р., за яким від позивача прийнято 13500 грн.; прибутковий касовий ордер №1/2603 від 26.03.2020р., за яким від позивача прийнято 10000 грн.; акт виконаних робіт №1/12102020 від 12.10.2020 р., за яким захисник надав позивачу послуги на суму 10000 грн; прибутковий касовий ордер №1/1310 від 13.10.2020р., за яким від позивача прийнято 10000 грн. та №1/0112 від 01.12.2020р. на суму 15000 грн.(а.с. 25-32).

Вартість наданих послуг визначена у загальній сумі 62000,00 грн., які сплачено позивачем, що підтверджується квитанціями.

Відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 311/842/17 на підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Крім того, колегія з`ясувала, що суд першої інстанції також дослідив журнали судових засідань у кримінальному провадженні за обвинуваченням позивача, відповідно до яких захисник брав участь у підготовчому судовому засіданні, допиті свідків, обвинувачених, дослідженні доказів, судових дебатах, розгляді апеляційної скарги в Запорізькому апеляційному суді.

Зважаючи на приписи законів, цивільно-процесуального кодексу та досліджені матеріали справи, суд першої інстанції обгрунтовано визнав розмір витрат на правничу допомогу співмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду в цій частині та не вбачає підстав для відмови у стягненні витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні, рівно як і у їх зменшенні.

Таким чином, колегія визнає апеляційні скарги обох апелянтів по суті вирішення справи судом необгрунтованими.

Між тим, апеляційний суд звертає увагу на доводи Казначейської служби України в тій частині, що у резолютивній частині рішення суд припустився помилки у визначенні порядку стягнення присуджених позивачеві коштів.

Так, механізм виконання органами Державної казначейської служби України рішень про стягнення коштів державного бюджету визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011р. № 845.

Пунктом 38 Порядку № 845 передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Зазначений рахунок є рахунком, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на певну мету, а не власним рахунок Державної казначейської служби України, передбаченим на утримання установи. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Згідно з додатком 3 до Закону України від 15 грудня 2020р. № 1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на поточний рік передбачено державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», яку закріплено за державною казначейською службою України.

Відповідно до Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України від 26.02.2002 № 122, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.07.2002 за № 549/6882, єдиний казначейський рахунок - це консолідований рахунок, відкритий Казначейству в Національному банку України для обліку та здійснення розрахунків в системі електронних платежів НБУ. Єдиний казначейський рахунок консолідує кошти державного та місцевого бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, кошти інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється Казначейством.

Отже, підстави для здійснення безспірного списання коштів за судовим рішенням про стягнення шкоди з Єдиного казначейського рахунку, відкритого в Національному банку України, відсутні.

Крім того, стягнення коштів з Держави України в особі інших органів державної

влади за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України взагалі не передбачено діючим законодавством.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління Національної поліції у Запорізькій області та Запорізька обласна прокуратура (дії яких призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який виконує рішення про стягнення коштів з державного бюджету) .

До вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи № 910/23967/16, вказавши, що необхідності зазначення таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Таким чином, резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Відтак, оскільки за наслідками апеляційного перегляду судового рішення у цій справі воно залишається без змін таким, що ухвалено на користь позивача, то таке рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, без будь-якого іншого визначення у його резолютивній частині органу, який є відповідачем у справі, або органу через який належить таке стягнення проводити, та без визначення рахунку, з якого відбувається стягнення сум відшкодування.

У такому разі, залишаючи без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору по суті, колегія вважає за необхідне змінити його резолютивну частину, відобразивши лише суми стягнення та щодо їх компенсації позивачеві за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 червня 2021 року у цій справі змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 147 290 грн., на відшкодування

витрат на правову допомогу 62 000 грн., на відшкодування матеріальної шкоди 1178 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.