РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06 грудня 2021 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Мурашової Н.А.

за участю секретаря - Бойко Л.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

22.09.2021р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 07.09.2021р. на підставі Договору іпотеки №13/2007/2011Фжк, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. 31.08.2007р., реєстровий №3144, та Договору про відступлення права вимоги №GL3N217214, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. 12.05.2020р., реєстровий №271. В зазначеній квартирі на даний час зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Фактично в квартирі постійно проживає ОСОБА_1 . Останньому було повідомлено про зміну власника та пред`явлено вимогу про виселення із зазначеної квартири в добровільному порядку. На таку вимогу відповідач ОСОБА_1 не відреагував. Однак, реєстрація відповідачів в належній позивачу на праві власності квартирі, а також фактичне проживання в ній відповідача ОСОБА_1 позбавляє позивача права вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Оскільки в добровільному порядку відповідач ОСОБА_1 відмовляється звертатись до органу реєстрації місця проживання із заявою про зняття з реєстрації за вказаною адресою, місце проживання відповідача ОСОБА_2 взагалі встановити неможливо, позивач вважає необхідним захистити свої майнові права шляхом позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою та їх виселення з неї.

Просить позбавити відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та виселити їх із зазначеного житлового приміщення. Також просить стягнути з відповідачів понесені витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 23.09.2021р. відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено відкрите судове засідання.

В судове засідання представник позивача не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не прибули за невідомими причинами, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином за зареєстрованим місцем проживання, відзиву на позов чи зустрічного позову не подали.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, в т.ч. у відсутність відповідачів на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого.

31.08.2007р. між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №13/2007/2011Фжк, відповідно до якого останній отримав в кредит грошові кошти в сумі 56800,00 доларів США зі сплатою процентів за користування ним в розмірі 12,49 % річних на строк до 20.06.2023р. (арк..17-18)

Цільове використання кредиту - проведення розрахунків за договором купівлі-продажу №3140 від 31.08.2007р., за яким ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Повернення кредиту позичальник зобов`язаний був здійснювати щомісячно рівним платежами в сумі 691,74 доларів США до 20 числа поточного місяця.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 31.08.2007р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки №13/2007/2011Фжк, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (арк..19-20).

Зазначений договір іпотеки посвідчено 31.08.2007р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П., реєстровий №3144.

Згідно з Договором №GL3N217214 про відступлення прав вимоги, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Фінрайт» 29.04.2020р. та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаровою О.П., реєстровий №90, ТОВ «ФК «Фінрайт» набуло право вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки, в т.ч. щодо боржника ОСОБА_3 , загальна заборгованість якого за кредитним договором від 31.08.2007р. на момент відступлення права вимоги становила 1 753272,41грн.(арк..5-9).

Згідно з Договором №GL3N217214 про відступлення прав вимоги, укладеного між ТОВ «ФК «Фінрайт» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 12.05.2020р. та посвідченого 0приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І., реєстровий №271, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки, в т.ч. щодо боржника ОСОБА_3 , загальна заборгованість якого за кредитним договором від 31.08.2007р. на момент відступлення права вимоги становила 1 753272,41грн. (арк..10-15).

13.05.2020р. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направило на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором №13/2007/2011Фжк від 31.08.2007р., а 28.05.2020р., 10.07.2020р. - вимогу про дострокове погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 1 753272,41грн. (арк..25-29).

Згідно з довідкою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» без номера та дати станом на 29.06.2021р. заборгованість ОСОБА_3 по кредитному договору №13/2007/2011Фжк від 31.08.2007р. становить 1 753272,41грн. (арк..22)

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.09.2021р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 01.09.2021р. зареєстровано за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі Договору іпотеки №13/2007/2011Фжк, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. 31.08.2007р., реєстровий №3144, та Договору про відступлення права вимоги №GL3N217214, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І. 12.05.2020р., реєстровий №271 (арк..21).

Згідно з копією паспорта відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка посвідчена 22.08.2007р., він зареєстрований 15.08.1997р. в АДРЕСА_2 (арк..23-24).

Згідно з інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, отриманої на запит суду в порядку ст.185 ЦПК України, в квартирі АДРЕСА_1 станом на 23.09.2021р. зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інформації про реєстрацію в м.Запоріжжі відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не знайдено (арк..37-39).

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Аналогічні положення закріплені в ст. 319,321 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, ст.47 Конституції України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Так, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Такий позов підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

При цьому, виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В даній справі позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» просить позбавити відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та виселити їх із зазначеного житлового приміщення, обґрунтовуючи це тим, що він на даний час є власником вказаного житлового приміщення, а реєстрація та проживання відповідачів у вказаному житлі позбавляє його права вільно користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Разом з тим, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Так, судом встановлено, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» з 01.09.2021р. дійсно є власником квартири АДРЕСА_1 .

З наявних матеріалів фактично вбачається, що право власності набуто позивачем в порядку звернення стягнення на вказану квартиру як на предмет іпотеки в позасудовому порядку відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку».

В межах судового розгляду цієї справи суд не надає оцінку правомірності набуття позивачем права власності на вказане житло.

Відповідач ОСОБА_3 є колишнім власником вказаної квартири, в ній на даний час не зареєстрований.

Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, у вступній частині позовної заяви вказав ОСОБА_3 як одного із відповідачів, але фактично жодних позовних вимог до нього не заявив, підстав для включення його до складу відповідачів не зазначив та не обґрунтовував.

Тому, розглядаючи справу відповідно до ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд не знаходить підстав для ухвалення рішення щодо відповідача ОСОБА_3 .

Відносно позовних вимог до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд вважає, що позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в порушення вимог ст.12,13,81 ЦПК України не надав належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про наявність будь-яких перешкод з боку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні зазначеною квартирою, які повинні бути усунені в обраний ним спосіб - шляхом позбавлення права користування житлом та виселення.

З наявних матеріалів справи достовірно встановлено лише те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на цей час зареєстровані у вказаному житловому приміщенні.

Жодних доказів їх фактичного проживання в спірній квартирі та вчинення ними дій, які унеможливлюють чи утруднюють користування та розпорядження позивачем своєї власністю, останнім суду не надано.

Також позивач не зазначив підстав, з яких ці відповідачі набули право користування вказаним житлом та відповідно підстав для припинення цього права та їх виселення, не надав жодних доказів в їх обґрунтування, враховуючи, при цьому, що право користування житлом є сервітутним і його припинення повинно відбуватися згідно з вимогами ст.405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Однак, з передбачених ст.406 ЦК України підстав позивач позов до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заявляє і жодними відповідними обставинами його не обґрунтовує.

Фактично позиція позивача зводиться до того, що відповідачі перешкоджають йому в здійсненні права власності самою своєю реєстрацією та проживанням в спірній квартирі.

Однак, на думку суду, само по собі проживання особи в житлі та реєстрація в ньому не свідчить про наявність у власника житла будь-яких перешкод в реалізації повноважень власника. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Зазначене кореспондується з положеннями ч.5,6 ст.403 ЦК України, згідно з якими сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, і зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Посилаючись в позовній заяві на вимоги ст.109 ЖК України (виселення з жилих приміщень), позивач не зазначає та не обґрунтовує фактичних підстав для застосування цих вимог закону до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Діюче законодавство дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися ним на власний розсуд. Проте власність на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Так, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким обмеженням слід вважати сервітутне право інших осіб користуватись житлом, що належить власнику, припинення якого повинно відбуватись виключно з підстав, встановлених законом. Це, в свою чергу, кореспондується з гарантованим громадянам правом на житло і встановленням заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В рішенні Європейського Суду з захисту прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України») наголошено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (п.41); втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (п.42); концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних (п.44).

Отже, не може бути ухвалено рішення про припинення права особи, яка не є власником житла, користування ним та виселення з нього без оцінки такого виселення на предмет законності, необхідності, пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Однак встановити фактичні підстави виселення відповідачів з спірної квартири та оцінити їх на предмет законності, необхідності, пропорційності в межах розгляду цієї справи суд не може, оскільки вони не наведені, не обґрунтовані та не доведені позивачем.

Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», у зв`язку з чим в задоволенні його позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.41,47 Конституції України, ст.15,16,317,319,321,383,391 ЦК України, ст.1,9 ЖК України, ст.2,4,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265,280,282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 13.12.2021р.

Суддя Н.А.Мурашова

06.12.2021