Дата документу 10.02.2021 Справа № 333/3459/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3459/19 Головуючий у 1-й інстанції: Круглікова А.В.
Провадження №22-ц/807/210/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який протягом судового розгляду було уточнено.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 2018-11-19/0902, на виконання умов якого позивачем сплачено грошові кошти в сумі 13 742,71 грн через додаток «Приват24».

Разом з тим, свої зобов`язання з надання послуг щодо працевлаштування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не виконано. ОСОБА_2 було встановлено, що відповідач - ОСОБА_1 не має відповідної ліцензії на посередництво у працевлаштуванні за кордоном суб`єкта господарської діяльності, а отже і не мав право на укладення вказаного вище договору. Позивач вказує, що укладений договір порушуює його права як споживача, а умови цього договору не відповідають Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки відповідач, укладаючи оспорюваний договір, застосовував нечесну підприємницьку практику, що полягає у ненаданні усієї необхідної інформації, передбаченої законом, здійснення діяльності з посередництва при працевлаштуванні за кордоном без належної ліцензії.

Ураховуючи наведене, на підставі статей 203, 215, 227, 230 ЦК України, із урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив суд:

Визнати недійсним договір від 19 листопада 2018 року № 2018-11-19/0902 про надання послуг щодо працевлаштування, укладений між ОСОБА_2 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 , що діє на підставі свідоцтва серія НОМЕР_1 .

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 19 953,16 грн. та моральну шкоду в сумі 15 000 грн.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2020 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 19 листопада 2018 року №2018-11-19/0902, укладений між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 13 747,23 грн., сплачених на виконання умов договору від 19.11.2018 року №2018-11-19/0902, 3 788,45 грн. - збитків, 15 000 грн. - моральної шкоди, 1 350,61 грн.- судового збору (а.с. 113-115).

19 лютого 2020 року на адресу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд заочного рішення від 20.01.2020 року у цивільній справі №333/3459/19.

Ухвалою суду від 27 травня 2020 року заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 20 січня 2020 року у цивільній справі №333/3459/19 задоволено, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2020 року у цивільній справі №333/3459/19 скасовано, призначено новий розгляд справи.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 19 листопада 2018 року №2018-11-19/0902, укладений між ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 13 747 грн 23 коп., сплачених на виконання умов договору від 19 листопада 2018 року №2018-11-19/0902, 3 788 грн 45 коп. - збитків, 15 000 грн 00 коп. - моральної шкоди, 1 350 грн 61 коп. - судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення про визнання договору недісним за відсутності ліцензії у відповідача на здійснення посередництва у працевлвштуванні за кордоном як на підставу недійсності договору не взяв до уваги, що для здійснення господарської діяльності з надання інформаційно-консультаційних послуг (КВЕД 63:99, який у Відповідача є основним) вказана ліцензія не вимагається. Відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлвштуванні за кордоном. Посередництво у працевлаштуванні за кордоном як вид економічної діяльності суб`єкта господарювання передбачає певні умови, а саме укладення з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору. Тобто, фактично, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1060 від 16.12.2015 року суб`єкт господарювання виступає в якості представника певного іноземного суб`єкта господарювання на підставі зовнішньоекономічного контракту. Проте, у правовідносинах, що склалися між сторонами, відповідач консультував про загальні вимоги працевлаштування за кордоном не конктретизуючи певного работодавця та не виступаючи посередником при цьому. Умови договору про надання послуг щодо працевлаштування № 2018-11-19/0902 від 19.11.2018 року, укладеного між сторонами не містить у своєму змісті жодних тверджень та посилань щодо надання саме посередницьких послуг у працевлаштуванні за кордоном. Відповідач надав послугуи виключно інформаційного характеру про можливість і умови працевлаштування на території євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території євросоюзу, щодо заповнення необхідних документів. Аналізуючи умови спірного договору, відсутні підстави вважати викладені у ньому умови двозначними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено його мету, права та обов`язки сторін у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Договір про надання послуг щодо працевлаштування від 19 листопада 2018 року №218-11-19/0902, укладений між ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , вчинений останнім без відповідної ліцензії, а тому підлягає визнанню судом недійсним на підставі ст. 227 ЦК України. У зв`язку з цим, підлягають застосуванню наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України. Оскільки Фізична особа підприємець ОСОБА_1 ввів позивача в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, він зобов`язаний відшкодувати йому моральну шкоду, завдану таким правочином.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись, оскільки такі висновки суду не відповідають вимогам закону та фактичним обставним справи.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Судом встановлено, що 19 листопада 2018 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі Агентство) та ОСОБА_2 (Замовник) укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 218-11-19/0902, за умовами якого (п. 1.1. договору) останній зобов`язався надати інформаційно-консультативні послуги щодо працевлаштування за кордоном, а Замовник зобов`язався прийняти їх та виконати інші взяті на себе зобов`язання ( а.с. 19-21).

Згідно з п. 2.1. договору, Агентство зобов`язалось: надати Замовнику інформацію про можливість і умови працевлаштування на території Євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території Євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити контракт з роботодавцем.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що Замовник зобов`язується: надати в повному обсязі достовірні контактні дані; правильно заповнити анкети, надані агентством, надаючи лише достовірну інформацію; у разі виникнення перешкод для працевлаштування негайно проінформувати про це Агентство; оплату всіх витрат Замовник здійснює самостійно.

Відповідно до розділу 4 договору, вартість інформаційно-консультативних послуг, яку Замовник доручає оплатити Агентству складає у національній валюті 14 337 грн, яка перераховується на розрахунковий рахунок Агентства.

В момент укладання цього договору Замовник виконує передоплату в розмірі 7 168,50 грн. Здійснюючи оплату послуг Замовник автоматично підтверджує свою згоду з умовами договору і договір вважається укладеним. Перерахування коштів здійснюється за наступними реквізитами: отримувач платежу ОСОБА_1 , призначення платежу: договір від 19.11.2018 р. № 2018-11-19/0902.

Даний договір діє до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, але у будь-якому випадку не більше ніж 7 календарних днів з моменту закінчення дії робочого контракту (п. 9.1. договору).

На виконання умов договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 № 218-11-19/0902 позивачем перераховано на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 13 747,23 грн, що підтверджується наявними в матеріалах цієї справи належним чином засвідченими копіями платіжного доручення від 28.11.2018 № на суму 6 542,71 грн та дублікатом квитанції від 19.11.2018 на суму 7 204,52 грн ( а.с. 22-23).

Листом-претензією від 21.01.2019 ОСОБА_2 повідомив ФОП ОСОБА_1 про розірвання договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 № 218-11-19/0902 та вимагає протягом 7 календарних днів з дня отримання претензії повернути позивачу 21 000 грн коштів перерахованих відповідно до договору, понесених транспортних витрат та 4000 грн моральної шкоди ( а.с. 51-53).

Доказів на підтвердження виконання ФОП ОСОБА_1 вказаної вище претензії матеріали цієї справи не містять.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19 листопада 2018 року № 2018-11-19/0902 позивачем перераховано на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 кошти в розмірі 6542.71 грн та 7204.52 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № від 28.11.2018 року та копією квитанції № від 19.11.2018 року.

Також позивач зазначає, що ним були понесені транспортні витрати на квиток автобус Мюнхен -Прага- Вроцлав у розмірі 1218.45 грн, квиток Львів-Мюнхен 1700 грн та витрати на проживання у розмірі 870 грн .

Позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 № 218-11-19/090 з підстав вчинення ФОП ОСОБА_1 вказаного договору за відсутності відповідного дозволу (ліцензії), та стягнення з відповідача сплачених позивачем на виконання умов цього договору грошових коштів у розмірі 13747.23 грн, матеріальних збитків, які складаються з транспорних витрат та витрат на проживання у розмірі 3788.45 грн, моральної шкоди у розмірі 15000 грн, спричиненю відповідачем внаслідок пережитих позивачем душевних страждань, пов`язаних з протиправними діями відповідача, перебування за кордоном у безпорадному стані, понесення матеріальних витрат та очікування працевлаштування, витрачання часу на захист свого порушеного права в судовому порядку.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регламентується Законом України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

Пунктом 20 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном.

Посередництво у працевлаштуванні за кордоном як вид економічної діяльності суб`єкта господарювання передбачає певні умови, а саме укладення з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) гоподарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового контракту.

Вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а також вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання під час провадження зазначеної діяльності визначається Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, затвердженні постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 р. № 1060.

Так, вказаним вище Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном визначено, що господарська діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном - послуга, яка надається суб`єктами господарювання в межах укладених з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору (контракту наймання) відповідно до заявок іноземного роботодавця щодо вільних робочих місць (вакансій), включаючи надання інформаційно-консультаційних послуг щодо можливостей працевлаштування, найменування та місцезнаходження роботодавця, інформації про умови праці.

Пунктом 9 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном передбачено, що ліцензіат зобов`язаний провадити господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном у межах укладеного між ліцензіатом та іноземним суб`єктом господарювання зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, який повинен відповідати вимогам законодавства; зберігати протягом строку дії ліцензії документи, копії яких подавалися органу ліцензування, зокрема ті, що підтверджують достовірність даних, зазначених здобувачем ліцензії в документах, які подавалися органу ліцензування для отримання ліцензії, до укладення договору (контракту) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном безоплатно надати клієнту завірену ним достовірну інформацію про умови праці та умови проживання у державі працевлаштування; укладати з клієнтом письмовий договір про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном; надавати клієнтам ліцензіата, яким надано послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, інформацію з питань правового і соціального захисту та про механізм добровільної участі в загальнообов`язковому державному соціальному страхуванні в Україні; забезпечувати захист конфіденційної та іншої інформації, що охороняється законом; надавати клієнтам достовірну інформацію.

Згідно з п. 11 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, виконання умов договору між ліцензіатом і клієнтом про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном оформляється актом наданих послуг, який підписується обома сторонами після укладення клієнтом ліцензіата трудового договору (контракту) з іноземним роботодавцем, умови праці якого відповідають тим, що визначені в проекті трудового договору (або поліп шують їх), поданого ліцензіатом органу ліцензування.

Ліцензіат не має права отримувати від клієнтів плату за послуги з посередництва у працевлаштуванні за кордоном до підписання акта наданих послуг (п. 12 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном).

Частиною 2 ст. 36 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що до послуг з посередництва у працевлаштуванні належать пошук роботи та сприяння у працевлаштуванні особи, добір працівників відповідно до замовлень роботодавців (у тому числі іноземних) у межах укладених з роботодавцями договорів (контрактів).

Статтею 38 Закону України "Про зайнятість населення" передбачено, що послуги з посередництва у працевлаштуванні на роботу за кордоном надаються відповідно до заявок іноземного роботодавця (його контрагента) щодо вільних робочих місць (вакансій) і лише в межах укладених іноземними суб`єктами господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування з метою сприяння підписанню трудового договору (контракту найму). Обов`язковим додатком до зовнішньоекономічного договору (контракту) про надання посередницьких послуг у сфері працевлаштування за кордоном є проект трудового договору, завірений іноземним роботодавцем.

Відповідно до ч. 1.3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона ( представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Тобто, у випадку здійснення виду діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, віддповідач виконував би функції представника на території України певного робтоддавця та надавав би послуги за заявою іноземного суб`єкта, щодо пошуку та працевлаштування певних робітників, а також надавав би консультації з приводу умов праці конкретного роботодавця.

Досліджуючи договори, суди перш за все повині виявляти справжню природу укладеного договору, незалежно від найменування документів, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Водночас, договір № 2018-11-19/0902 про надання послуг щодо працевлаштування від 19.11.2018 року не містить у своєму змісті жодних твержень та посилань щодо надання саме посередницьких послуг у працевлаштуванні за кордоном.

За положеннями п. 1.1 Договору слідує, що на умовах передбачених даним договором ФОП ОСОБА_1 зобов`язується надати інформаційно-консультаційні послуги щодо працевлаштування за кордоном, а Замовник зобов`язується прийняти їх та виконати інші взяті на себе обов`язки.

За умовами п. 2.11, 2.1.2, 2.1.3 Договору ФОП ОСОБА_1 зобов`язується: надати Замовнику Інформацію про можливість та умови працевлаштування на території євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працевників та роботодавців згідно трудового законодавства на території євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити контракт з роботодавцем.

Аналіз вказаних положень договору, дає підстави для висновку, що відповідач надавав послуги виключно інформаційного характеру і не передбачав жодної умови про обов`язкове працевлаштування за кордоном позивача безпосередньо відповідачем, оскільки жодним пунктом договору не передбачалося сприяння відповідача як посередника у працевлаштування за кордоном та укладення контракту з іноземним роботодавцем, тощо.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є здійснення господарської діяльності надання інших інформаційно-консультативних послуг ( КВЕД 63.99, який у відповідача є основним) ( а.с.25-28), а не провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном та надання інформаційно-консультаційних послуг з посередництва, тому з урахуванням викладеного колегія приходить до висновку, що відповідач надає послуги, які не підлягають ліцензуванню.

Частиною шостої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено також, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону).

З огляду на зазначене вбачається, що введення в оману є дії, які змушують або можуть змусити споживача дати згоду на укладення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився. Агресивними ж щодо введення в оману при укладенні договору можна вважати дії, яі фактично містять елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливають або можуть вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції або ж послуг за відповідним договором.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює

Проте, які саме дії відповідача щодо ведення позивача в оману існували при укладенні договору та були застосовані до позивача, якими саме діями відповідач змушував позивча укласти спірний договір, який стосувався послуг інформаційно- консульційного характеру на умовах, викладених у ньому і погоджених позивачем, та які сме дії впливають на законність укладеного договору, що не передбачав безпосередніх послуг посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а отже міг бути вчинений без відповідної ліцензії, вчинив відповідач при його підписанні, судом у оскарженому рішенні не наведено.

Напроти, аналізуючи умови спірного договору, відсутні підстави вважати викладені у ньому умови двозначними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено його мету, права та обов`язки сторін у справі.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходть до висновку, що позивач не довів наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності як дій, що ввели позивача в оману, оскільки факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином не дослідивши зміст оспорюваного договору № 2018-11-19/0902 від 19.11.2018 року та не правильно встановивши мету цього договору, прийшов до помилкового висновку, що цей договір є саме, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном позивача, для здійснення такої господарської діяльності необхідно отримати ліцензію, за відсутності якої укладений між сторонами договір є недійсним.

Таким чином, підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні, тож відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача 13747.23 грн, сплачених на виконання умов договору та спричинених збитків позивачу у розмірі 3788.45 грн .

Оскільки, неправомірність дій відповідача не доведена, тому й не має підстав вважати, що позивачу спричинена моральна шкода.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачеих ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

При цьому, колегя суддів зауважує, що позивач не позбавлеий можливості захистити своє право в інший спосіб, в разі неналежного виконання відповідачем умов договору № 2018-11-19/0902 від 19.11.2018 року.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року у цій справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання договору № 2018-11-19/0902 від 19 листопада 2018 року про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 16 лютого 2021 року.

Головуючий суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.