печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Орел А. О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кобзар Ю. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені у розмірі трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», пеню у розмірі трьох відсотків річних за кожен день прострочення з 18 жовтня 2019 року по 17 листопада 2019 року, у розмірі 11 142 684, 66 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між сторонами існували зобов`язання за договором про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791. 28 травня 2020 року ОСОБА_2 на адресу банку було направлено заяву про добровільне виконання постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року, яка була виконана банком 07 серпня 2020 року шляхом перерахування на поточний рахунок позивача грошових коштів. Стягнуті кошти включають у себе суму вкладу та 3 % річних, що розраховані до подачі позовної заяви до суду, тобто з 21 листопада 2010 року по 21 листопада 2012 року. Проте позивач не міг користуватися грошовими коштами, які йому належать, до фактичного повернення банком суми вкладу, а саме до 07 серпня 2020 року. У зв`язку із вказаним, ОСОБА_2 змушений звернутися до суду із позовом про стягнення суми пені за період розгляду позовної заяви та до виконання рішення суду.

У своєму відзиві представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Заперечуючи проти задоволення позову, зазначила, що розрахунок позивача є неправомірним з огляду на нарахування пені, виходячи з суми тіла депозиту та 3 % річних, оскільки позивач не зазначає, якою нормою права керувався при здійсненні такого розрахунку. Відповідач беззаперечно наполягає на зменшенні суми пені, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості. Вина банку у тривалому розгляді цивільної справи з 2002 року по 2020 рік відсутня. Остаточне рішення суду у справі № 0519/12689/2012 ухвалено 15 квітня 2020 року, 22 липня 2020 року постановлено ухвалу про виправлення описки, яка змінила значний розмір суми стягнення 3 % річних з банку. 07 серпня 2020 року банк виконав рішення суду, що свідчить про сумлінне виконання своїх обов`язків. Банк також є потерпілою стороною у обставинах, що мали місце, та, незважаючи на це, виконав свої зобов`язання належним чином.

У відповіді на відзив стороною позивача вказано, що значне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. Договір банківського вкладу сторонами було укладено 24 вересня 2001року, грошові кошти, що належать позивачу, були повернені 07 серпня 2020 року, тобто через 19 років після укладення договору банківського вкладу, що не може вважатися добросовісним виконанням зобов`язань.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

25 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

27 серпня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду у загальному порядку /а. с. 28-29/.

02 жовтня 2020 року стороною відповідача подано відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнано /а. с. 37-46/.

13 жовтня 2020 року представником позивача подано у судовому засіданні відповідь на відзив /а. с. 50-54/.

Також ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року у справі закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 56/.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просила задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у заявах по суті.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, подала суду додаткові письмові пояснення, просила відмовити у повному обсязі у позові.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

24 вересня 2001 року ОСОБА_2 передав до каси Маріупольської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» 400 000, 00 дол. США для зарахування на його депозитний рахунок та його дочки - ОСОБА_3 строком на шість місяців зі сплатою 24 % річних; тобто по 200 000,00 дол. США на кожного. На підтвердження отримання банком вказаної суми грошових коштів головний бухгалтер банку ОСОБА_4 надала йому прибутковий касовий ордер від 24 вересня 2001 року № 14, виписаний на його ім`я на суму 400 000,00 дол. США.

26 вересня 2001 року сторонами укладений договір про спеціальний строковий вклад № 791, який підписаний директором Маріупольської філії банку ОСОБА_5, яка діяла згідно з довіреністю голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» від 26 жовтня 2000 року № 3878.

Відповідно до договору банк зобов`язаний протягом шести місяців з дня наступного після прийняття від нього 200 000, 00 дол. США нараховувати на вказану суму 24 % річних і на першу вимогу виплатити позивачу суму вкладу та відсотки. Позивач звернувся до банку з вимогою про виплату йому суми вкладу та відсотків, проте банк відмовив у задоволенні його вимог.

У серпні 2002 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя з позовом про стягнення з відповідача суми внеску у розмірі 200 000, 00 дол. США, відсотків та розірвання договору про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791, який 13 листопада 2008 року задоволений рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя.

09 січня 2009 року рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13 листопада 2008 року скасовано, в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 09 січня 2009 року встановлено, що з постанови Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року, якою до ОСОБА_4 застосовані примусові заходи медичного характеру, вбачається, що належні йому грошові кошти в сумі 400 000, 00 дол. США присвоєні директором Маріупольської філії Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ОСОБА_5 і головним бухгалтером Маріупольської філії ЗАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4, які отримані кошти до каси банку не вносили, а присвоювали собі.

З цього рішення суду апеляційної інстанції позивач дізнався, що правовідносини, які виникли у нього з відповідачем не є договірними, а виникли як наслідок заподіяння йому майнової шкоди незаконними діями посадових осіб банку.

Під час розслідування кримінальної справи № 67-818 проведено почеркознавчу експертизу прибутково-касового ордеру від 24 вересня 2001 року № 14. Згідно з висновком якої від 04 квітня 2002 року № 156 «підпис у прибутково-касовому ордері від 24 вересня 2001 року № 14 у графі «Контролер» виконаний головним бухгалтером МФ ЗАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4, інші підписи належать невідомим особам».

У постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року встановлено, що ОСОБА_4 на момент скоєння злочину була посадовою особою банку, а саме головним бухгалтером Маріупольської філії ЗАТ «КБ «ПриватБанк» згідно з наказом голови правління ЗАТ «КБ «ПриватБанк» з 12 квітня 1995 року № 508. До її обов`язків входило керування діяльністю обліково-операційним апаратом (службою бухгалтерського обліку), забезпечення виконання встановлених єдиних методологічних рахунків бухгалтерського обліку, забезпечення повного обліку отриманих грошових коштів, забезпечення та організація контролю за відображенням в бухгалтерському обліку всіх операцій тощо, а при необхідності вона мала право безпосередньо втручатись в його робочі процедури.

У кримінальній справі за обвинуваченням головного бухгалтера банку ОСОБА_4 ухвалою Ленінського районного суду м. Донецька від 24 березня 2003 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» визнаний цивільним відповідачем.

Суди встановили, що вказані грошові кошти позивач передав працівникам банку у приміщенні банку і в робочу годину банку, що підтверджується відповідними документами виданими банком, підписаними уповноваженими особами банку та скріплені печаткою банку - договір та прибутковий ордер. У момент передачі коштів до каси банку ОСОБА_2 не знав і не міг знати про те, що у такому відомому банку, його працівниками щодо нього відбувалися шахрайські дії.

Договори та прибуткові ордери від імені відповідача укладені та підписані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які на той час були посадовими особами банку і діяли від імені банку.

Згідно з актом документальної перевірки фінансової діяльності в МФ ЗАТ КБ «Приватбанк» за період з 01 січня 1999 року до 01 березня 2002 року, складеним 02 квітня 2002 року Контрольно-ревізійним відділом у м. Маріуполі, Маріупольська філія ЗАТ КБ «Приватбанк» не виступає юридичною особою та здійснює свою діяльність від імені ЗАТ КБ «Приватбанк» за дорученням. Філія має печатку зі своїм найменуванням. За період з 01 січня 1999 року до 25 грудня 2001 року керівництво філією здійснювала директор ОСОБА_5., яка за дорученнями від 07 лютого 1997 року № 343, від 20 березня 2000 року № 877, від 26 жовтня 2000 року № 3878 була уповноважена укладати угоди та здійснювати банківські операції від імені банку та у відповідності з Положеннями про МФ КБ «Приватбанк. Посаду головного бухгалтера за вказаний період займала ОСОБА_4 . Встановлена відсутність документів, які підтверджують факт надходження коштів в сумі 400 000,00 дол. США від ОСОБА_2 . Вказана сума, незважаючи на наявність ордеру від 24 вересня 2001 року № 14, не оприбутковувалась. Вказаним актом встановлено порушення вимог пункту 9.2.8 наказу МФ КБ Приватбанк від 30 листопада 2000 року № 1278, згідно з яким прибутковий касовий ордер повинен залишитися в документах банку, а вкладнику видається квитанція з підписами відповідальних посадових осіб банку з печаткою банку. У порушення зазначених вимог вкладнику надано прибутковий касовий ордер. У документах банку, які підтверджують надходження коштів в сумі 400 000,00 дол. США від ОСОБА_2 , відомості відсутні.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10 червня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02 вересня 2013 року, в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 02 вересня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 серпня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 200 000, 00 дол. США, що еквівалентно 1 598 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11 листопада 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 серпня 2014 року змінено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 200 000,00 дол. США, що станом на 11 листопада 2014 року еквівалентно 2 960 845,00 грн. В іншій частини рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27 серпня 2014 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 4 254 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 05 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до цієї ухвали при новому розгляді справи судам необхідно взяти до уваги правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14 та від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, які згідно з статтею 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Постановою Донецького апеляційного суду від 24 червня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2018 року в частині стягнення на користь ОСОБА_2 майнової шкоди в розмірі 400 000,00 дол. США залишено без змін. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 02 серпня 2018 року скасовано в частині відмови в стягненні трьох процентів річних від простроченої суми.

Позов в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 157 216,44 дол. США, судовий збір в розмірі 20 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення за деліктним зобов`язанням відповідача на користь ОСОБА_2 завдану майнову шкоду у розмірі 400 000,00 дол. США, що на день ухвалення рішення, відповідно до курсу Національного банку України, становить 10 784 840, 00 грн, проте суд не врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16 цс18.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, дійшов висновку про стягнення з банку на користь ОСОБА_2 трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 157 216,44 дол. США.

Постановою Верховного Суду у справі № 0519/12689/2012 від 15 квітня 2020 року, враховуючи виправлення, внесені ухвалою Суду від 22 липня 2020 року, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 24 червня 2019 року скасовано і ухвалено нове, яким позов ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення грошової суми (вкладу) та трьох процентів річних задоволено частково, а саме стягнуто з банку на користь ОСОБА_2 грошові кошти внесені позивачем в розмірі 400 000, 00 доларів США за договором про спеціальний строковий вклад 26 вересня 2001 року № 791, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 36 003, 69 доларів США, а всього 595 475, 41 доларів США (реєстраційні номери судових рішень у Єдиному державному реєстрі судових рішень 88951885, 90591428).

07 серпня 2020 року, згідно з довідкою № 03-09/62 від 17 серпня 2020 року, ОСОБА_2 на його поточний рахунок, відкритий за договором № 01-2620/707-К від 31 січня 2019 року, надійшли кошти від PJSC CB PRIVATBANK у сумі 428 959, 31 доларів США як повернення від банку, згідно з ухвалою Верховного суду України від 22 липня 2020 року у справі № 0519/12689/2012 від 15 квітня 2020 року (провадження № 61-8004вно20) /а. с. 22/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами № 2664-ІІІ, № 2121-ІІІ, № 1023-XII.

Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За частиною другою статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Умовами договору банківського вкладу № 791 від 26 вересня 2001 року, який є предметом розгляду у цій справі, передбачено, що якщо після закінчення шести місяців вкладник не виявить бажання повернути всю суму вкладу, договір вважається продовженим ще на три місяці на тих же умовах. Наступна пролонгація договору здійснюється у тому ж порядку, відповідно до пункту 3 договору.

Згідно з пунктом 5 договору вкладу № 791 від 26 вересня 2001 року, строк вкладу - шість місяців з дати укладення договору.

Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2015 року у справі № 0519/12689/2012, після закінчення строку договору позивач став вимагати видати суму вкладу, звернувся з вимогою про повернення вкладу до банку. Проте йому стало відомо, що його грошові кошти, які він передав банку, не були посадовими особами банку здані в касу банку, у зв`язку з чим проти них була порушена кримінальна справа.

Вже у серпні 2002 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми внеску у розмірі 200 000, 00 доларів США, відсотків та розірвання договору про спеціальний строковий вклад від 26 вересня 2001 року № 791.

Таким чином, позивач не мав наміру продовжувати дію договору № 791 від 26 вересня 2001 року і звертався до банку із вимогою про повернення суми вкладу з відсотками після спливу строку дії договору, що відображено у рішенні Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 05 листопада 2015 року.

Постановою Верховного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 0519/12689/2012 також встановлено, що позивач звернувся до банку з вимогою про виплату йому суми вкладу та відсотків, проте банк відмовив у задоволенні вимог.

Як установлено судом, позивач, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 18 жовтня 2019 року по 17 листопада 2019 року, у той час, коли звертався до банку з вимогою про повернення суми вкладу та відсотків після спливу дії договору та у серпні 2002 року вже подав позов до банку з відповідними вимогами.

Відповідно до частини третьої статті 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Укладений сторонами договір № 791 від 26 вересня 2001 року був строковим, не передбачав зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договору, тому факт розірвання договору не пов`язується із зустрічними діями другої сторони.

Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом не встановлено порушення збоку відповідача прав позивача як споживача, з позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10 510, 00 грн, що становить 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (2 102, 00 грн), так як відповідна позовна заява була подана до суду у 2020 році.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені у розмірі трьох відсотків річних залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) в дохід Держави судовий збір у розмірі 10 510, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2021 року.

Суддя І. В. Литвинова