Справа № 541/575/21
Провадження №2/541/481/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2021 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої, судді Куцин В.М.,

секретаря судового засідання Олешко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину,

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Обґрунтовуючи позов послалася на те, що вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (справа №541/237/18, провадження № 1-кп/541 /84/2018) від 6 березня 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 28, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст.185 КК України та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирок набрав законної сили. Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (справа №541/343/18, провадження № 1-кп/541 /24/2018) від 19 лютого 2019 року з урахуванням змін, згідно ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року ОСОБА_3 визнано винуватим у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст. 121 КК України, ч.2 ст.185 КК України та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.122 КК України та призначено покарання у виді 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

За обома вищевказаними кримінальними провадженнями її, як дружину померлого ОСОБА_5 (потерпілого від вищевказаних злочинів), визнано потерпілою.

Під час судового розгляду справи №541/237/18, провадження № 1-кп/541 /84/2018 нею не заявлявся цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки фізично вона не встигла їх підготувати та надати відповідні докази, адже справа розглядалась окремо від основної за спрощеною процедурою.

Під час судового розгляду справи №541/343/18, провадження №1-кп/541/24/2018 нею було заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків, який було задоволено частково.

Позовні вимоги, щодо відшкодування моральної шкоди, вона заявила окремо в порядку цивільного судочинства, шляхом подання даного позову на підставі вищевказаних вироків суду, що набрали законної сили та висновку №224 судово-психологічної експертизи від 26.06.2018 року , складеного судовим експертом О.О.Сліпець Полтавського відділення при Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса.

З огляду на те, що перебіг позовної давності для позивача розпочався із моменту набуття відповідачів статусу підозрюваних у кримінальному провадженні, а також з урахуванням того, що цивільний позов було направлено на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства після визнання відповідачів винними у зазначених вище кримінальних провадженнях, строк позовної давності за вимогами про відшкодування шкоди не пропущено, що узгоджується з позицією Верховного Суду у справі № 452/435/17 від 2 вересня 2020.

Вимоги щодо обгрунтування моральної шкоди та розрахунку її розміру детально описані та обґрунтовані у висновку №224 судово-психологічної експертизи від 26.06.2018 року, складеного судовим експертом О.О.Сліпець Полтавського відділення при Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса.

Так, зокрема на стор. 37 Висновку зазначено: За результатами психологічного аналізу наданих документів, аналізу психологічної інформації, яку повідомила підекспертна, та за результатами експериментально-психологічного дослідження визначається, що мають місце наступні психологічні фактори, що передбачені чинним законодавством по справам по відшкодуванню моральної шкоди:

внаслідок подій, які призвели до смерті ОСОБА_5 , у життєдіяльності ОСОБА_1 , поза її волевиявленням, виникли гостра психічна травма та суттєві та незворотні перешкоди у вигляді втрати чоловіка, порушення структури її сім`ї:

указане створює значні перешкоди для можливості задоволення підекспертною актуальних та значимих для неї потреб (емоційному зв`язку із значимою особою, житті у повноцінній сім`ї, у відчуті опори і прийняття, в емоційній захваченості у ході реалізації публічної діяльності);

наслідки гострої психотравми та обмеження реалізації вище вказаних потреб зумовило в підекспертної виникнення психологічно складних (на моральному рівні), інтенсивних, стійких та довготривалих негативних переживань (моральних страждань);

необхідність подолання зазначених перешкод вимагає від ОСОБА_8 надлишкових зусиль для їх усунення, що спричинило та спричиняє й до даного часу перенапругу її особистісних та психофізіологічних ресурсів, викликало в неї стан стійкого психічного дискомфорту;

внаслідок загибелі чоловіка підекспертної різко погіршився зміст та стан її соціального функціонування як особистості, відбулися негативні зміни у змісті та якості її життя.

Сукупність зазначених факторів суттєво уражає особистість ОСОБА_1 і є психологічною підставою для правового рішення питання про заподіяння їй моральної шкоди.

На стор. 39-40 Висновку підведено наступні підсумки:

Обставини події, що розглядаються в даному кримінальному провадженні, а саме нанесення 12.07.2017 ОСОБА_5 , тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, вплинули на особистість його дружини ОСОБА_1 як психотравмуючий фактор.

Характер впливу вказаних обставин на ОСОБА_1 полягає в існуванні у неї інтенсивних негативних переживань непоправної втрати, горя, довічного руйнування структури сім`ї, порушення життєвих планів, руйнування ідеалів, втрати життєвих цілей, погіршення стану здоров`я. Зазначене суттєво негативно змінило зміст життя та характер соціального функціонування підекспертної, зумовило неможливість задовольняти провідні потреби у емоційному зв`язку із значимою особою, відчуття прийняття та підтримки з боку чоловіка, спільної реалізації публічної діяльності, необхідності прикладати надлишкових психофізіологічних зусиль для пристосування до змінених умов життя.

Подією нанесення 12.07.2017 ОСОБА_5 , тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останнього, його дружині, ОСОБА_1 спричинені суттєві моральні страждання, які з огляду на їх інтенсивність та тривалість, широкий діапазон деструктивного видиву на основні сфери життєдіяльності підекспертної, є суттєвими.

Суттєві моральні страждання, заподіяні ОСОБА_1 , є психологічною підставою для правового вирішення питання про відшкодування їй моральної шкоди.

В разі встановлення судом факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, орієнтовний розмір її відшкодування, визначений за результатами даного дослідження в межах наданих матеріалів може становити:

- з урахуванням визначеного досудовим слідством характером дій ОСОБА_2 , компенсація моральних страждань А.Лісовець може відповідати еквіваленту 243 мінімальних заробітних плат;

- з урахуванням визначеного досудовим слідством характером дій ОСОБА_3 , компенсація моральних страждань А.Лісовець може відповідати еквіваленту 243 мінімальних заробітних плат.

На день подання даного позову мінімальна заробітна плата становить 6000,00 грн.

В зв`язку з вищевикладеним просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду, що була заподіяна мені внаслідок вчинення злочину у розмірі 1458000,00 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду, що була заподіяна мені внаслідок вчинення злочину у розмірі 1458000,00 грн. Стягнути з ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду, що була заподіяна мені внаслідок вчинення злочину у розмірі 100000,00 грн.

Ухвалою судді від 22.03.2021 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального провадження, призначено підготовче засідання.

08 квітня 2021 року представником відповідача ОСОБА_3 поданий відзив на позовну заяву, в якому він вказував, що вимоги позивача, викладені в позовної заяві, не визнаються повністю. Вироком Миргородського міськрайонного суду від 19 лютого 2019 року всі позовні вимоги батьків ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_1 про відшкодування їм майнової та моральної шкоді були задоволені в повному обсязі. Суд міг виходити з того, що це проживаюча разом родина, які провели між собою розподіл позовів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з якими вони звернулися. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року вирок за позовами батьків ОСОБА_5 змінено, а задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін. Про те, що з позовними вимогами щодо відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 звернулася саме зараз, а не під час засідань судів першої та апеляційної інстанцій, позивач аргументує тим, що вона проходила судово психіатричну експертизу. Як вказано в позові, експертиза була закінчена 26.06.2018, а суд першої інстанції в лютому 2019. ОСОБА_1 мала всі можливості для звернення в суд першої інстанції з даною позовною заявою разом з висновками судово-психіатричної експертизи, що дало б суду можливість розглянути її в повному обсязі з участю всіх сторін та дослідженням всіх обставин злочинів. На даний час всебічний, повний, та об`єктивний розгляд цього позову не можливо. На підставі викладеного, відповідно до ст.43,178 ЦНК України, вважав, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування їй моральної шкоди в зв`язку з завданням тяжких тілесних пошкоджень її чоловіку ОСОБА_5 що спричинило смерть останнього, необхідно відмовити.

17 червня 2021 року представником ОСОБА_2 , адвокатом Волковим Д.В. поданий відзив на позовну заяву. Відповідно до якого вказував, що із позовною заявою відповідач ОСОБА_2 не погоджується, вважає, вимоги викладені в ній незаконними, невмотивованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону. Подана позовна заява не підлягає задоволенню у зв`язку із закінченням строків позовної давності. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення .свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися пре порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивача у липні 2017 року залучено в якості потерпілого до кримінального провадження, розпочатого за фактом спричинення тяжких тілесних ушкоджень, як. спричинили смерть потерпілого ОСОБА_5 . В подальшому, вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 березня 2018 року, затверджено угоду про визнання винуватості укладену між прокурором та ОСОБА_2 , за якою останнього визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 28, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Даний вирок набрав законної сили 06 квітня 2018 року. Початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди співпадає з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи. ОСОБА_2 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення 19.09 2017. Відтак, з 19.09.2017 у позивача виникло право на пред`явлення позову до ОСОБА_2 .

З огляду на те, що перебіг позовної давності для позивача розпочався із з моменту набуття відповідачем статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, строк позовної давності за вимогами про відшкодування ним шкоди пропущено.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Так, зокрема згідно вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19.02.2019 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно на користь ОСОБА_9 497 000 грн. та на користь ОСОБА_10 497 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої злочином. Відповідно до ухвали Полтавського апеляційного суду від 22.12.2020 вирок суду першої інстанції змінено. Зменшено розмір моральної шкоди та стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 100 000 грн. кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої злочином. Вирок суду набрав законної сили 22.12.2020.

Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, суд першої, інстанції врахував характер злочинів, глибину фізичних та моральних страждань потерпілих.

Разом з тим, визначений місцевим судом розмір моральної шкоди на користь потерпілих у загальному розмірі близько 1 000 000 гривень є вочевидь надмірним та підлягає зменшенню. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинувачених, колегія суддів враховує характер та обсяг душевних страждань, яких безумовно зазнали позивачі у зв`язку з ушкодженням здоров`я та смертю їхнього сина, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках.

В той же час, злочин вчинено спільними діями не лише ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також і інших двох осіб, питання про стягнення моральної шкоди з яких судом не вирішувалось, при цьому один із обвинувачених частково відшкодував завдану потерпілим моральну шкоду. Відповідно до вимог та практики застосування кримінального процесуального, цивільного та цивільного процесуального законів щодо відшкодування моральної шкоди, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність зменшення моральної шкоди до 100000 гривень на користь кожного з потерпілих. Саме такий розмір її відшкодування буде відповідати покладеним в основу статей 23 та. 1167 Цивільного кодексу України принципам розумності, виваженості іта справедливості, буде обґрунтованим ї достатнім.

Вважав, що розмір моральної шкоди заявлений позивачем в розмірі 1458 000 грн., є надмірним та не обґрунтованим та не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Судова-психологічна експертиза по кримінальному провадженню № 0000653 від 26.06.2018, призначена слідчим Голтвянським В.С., не призначалася судом в рамках даної цивільної справи, та не виготовлялась на замовлення позивача, що суперечить вимогам ЦПК, а тому висновок експерта є недопустимим доказом та не може бути прийнятий та врахований судом в якості обґрунтування розміру моральної шкоди.

Поряд з тим, ОСОБА_2 є інвалідом III групи, до свого затримання за підозрою у вчиненні злочину, утримував матір, яка є інвалідом І групи, інших дорослих працездатних членів сім`ї немає. Розмір моральної шкоди заявлений позивачем є несправедливим і надмірним, не відповідає покладеним в основу статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України принципам розумності, виваженості та справедливості, тому просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явилася, в раніше поданій заяві просила проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с.10-11 том 2).

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що він є інвалідом III групи та його мати також є інвалідом І групи, тому він планує оформити опікунство над матір`ю. Просив відмовити в задоволенні позову, так як майна в нього не має, і він не має можливості відшкодовувати шкоду.

Представник ОСОБА_2 , адвокат Волков Д.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, підтримав викладену позицію у відзиві на позовну заяву. Вказував, що позивачем пропущений строк позовної давності (3 роки), так як ОСОБА_2 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення 19.09 2017, тому з 19.09.2017 у позивача виникло право на пред`явлення позову до ОСОБА_2 . Перебіг позовної давності для позивача розпочався із моменту набуття відповідачем статусу підозрюваного у кримінальному провадженні в липні 2017 року. Позивач мала право реалізувати своє право на звернення до суду в рамах кримінального провадження , однак не реалізувала свого права. Щодо висновку експерта, то він є недопустимим доказом та не може бути прийнятий та врахований судом в якості обґрунтування розміру моральної шкоди, так як експертиза не призначалася судом в рамках даної цивільної справи. Просив врахувати, що ОСОБА_2 є інвалідом III групи, до свого затримання за підозрою у вчиненні злочину, утримував матір, яка є інвалідом І групи та планує її утримувати надалі. Розмір моральної шкоди заявлений позивачем є несправедливим і надмірним, не відповідає покладеним в основу статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України принципам розумності, виваженості та справедливості, тому просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Акрітов К.К. в судовому засіданні підтримав позицію Волкова Д.В . Вважав, що розмір шкоди має бути співмірним та не повинен приводити до безпідставного збагачення. Сума шкоди заявлена позивачем є надмірною та необгрунтованою. Зауважив, що минув трирічний строк позовної давності, так як ОСОБА_3 підозра про вчинення кримінального правопорушення висунута у вересні 2017 року, та вважав, що наданий позивачем експертний висновок не є належним доказом, так як при проведенні експертизи, експерта не було в повідомлено про кримінальну відповідальність. Просив врахувати матеріальний стан відповідача, який майна не має, належний йому автомобіль знищений внаслідок пожежі, має на утриманні неповнолітню дитину. В задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши відповідача ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , адвоката Акрітова К.К., представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Волкова Д.В., вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (справа №541/237/18, провадження № 1-кп/541 /84/2018) від 6 березня 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 28, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст.185 КК України та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Вирок набрав законної сили 06.04.2018 (а.с. 8-11 том 1).

Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області (справа №541/343/18, провадження № 1-кп/541 /24/2018) від 19 лютого 2019 року з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року ОСОБА_3 визнано винуватим у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст. 121 КК України, ч.2 ст.185 КК України та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.122 КК України та призначено покарання у виді 4 роки 6 місяців позбавлення волі. Зменшено розмір моральної шкоди та стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 100000 грн., кожному у відшкодування моральної шкоди завданої злочином (а.с. 12-21 том 1).

Як вбачається з вищевказаних вироків, 12 липня 2017 року в період часу з 01 години до 02 години, ОСОБА_3 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_2 та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, залучивши для допомоги у подоланні фізичного спротиву потерпілого та заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 на ділянці місцевості поблизу будинку АДРЕСА_1 умисно, з метою залякування нанесли ОСОБА_5 металевими предметами, руками та ногами не менше чотирьох ударів в область голови та не менше чотирьох ударів по тулубу, чим спричинили потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В ході розгляду кримінальної справи потерпіла, позивач по справі, пояснила, що тяжкі душевні муки, довічний смуток, біль, які вона та малолітній син переживають в зв`язку із непоправною втратою чоловіка та батька неможливо висловити словами.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

Позовна давність за статтею 256 ЦК України- це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до приписів ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК встановлено кінцеву межу строку звернення з цивільним позовом про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження: «до початку судового розгляду». При цьому кримінальний процесуальний закон жодним чином не пов`язує такі межі зі спливом позовної давності за правилами ЦК.

Враховуючи вищезазначене та з огляду на положення ч. 5 ст. 128 КПК, суд дійшов висновку, що строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням майнової та/або моральної шкоди під час кримінального провадження, не може бути обмежений спливом позовної давності за правилами ЦК.

Дана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 20 серпня 2019 року, справа № 652/219/17, провадження № 51- 9366 км18.

Зважаючи на вищевикладене суд вважає безпідставними твердження відповідача ОСОБА_2 та представника відповідачів Волкова Д.В та Акрітова К.К. , що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки вказаний строк у межах якого може особа звернутися з вимогою про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням не може бути обмежений спливом позовної давності .

Відповідно до ч.7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з вищевказаного вироку, потерпіла від кримінального правопорушення ОСОБА_1 з цивільним позовом в межах кримінального провадження не зверталася.

Згідно ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року №4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 №5 та від 27 лютого 2009 року №1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України).

Разом з цим, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Як роз`яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 подана в межах строку позовної давності та в частині стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушення, підлягає частковому задоволенню.

Моральна шкода завдана позивачу полягає у виникненні гострої психічної травми, суттєві та незворотні перешкоди у вигляді втрати чоловіка, порушення структури її сім`ї, в існуванні у неї інтенсивних негативних переживань непоправної втрати, горя, довічного руйнування структури сім`ї, порушення життєвих планів, руйнування ідеалів, втрати життєвих цілей, погіршення стану здоров`я, що суттєво негативно змінило зміст життя та характер соціального функціонування позивача, зумовило неможливість задовольняти провідні потреби у емоційному зв`язку із значимою особою, відчуття прийняття та підтримки з боку чоловіка, спільної реалізації публічної діяльності, необхідності прикладати надлишкових психофізіологічних зусиль для пристосування до змінених умов життя.

Відповідно до ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд враховує, що внаслідок протиправної поведінки відповідачів, позивач зазнала моральної шкоди, однак заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди у розмірі по 1458000,00 грн з ОСОБА_3 ОСОБА_2 , та 100000,00 грн з ОСОБА_4 , є надмірною.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, суд враховує глибину та ступінь моральних і душевних страждань ОСОБА_1 яких вона зазнала в зв`язку з вчиненням протиправних дій відповідача, їх тривалість, а також принципи розумності та справедливості, та визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з кожного по 350000,00 грн. та з ОСОБА_4 30000,00 грн.

Безпідставними є доводи Волкова Д.В. та Акрітова К.К. щодо необхідності визнання недопустимим доказом висновку експерта.

Так, висновок від 26 червня 2018 року № 224 склала судовий експерт Полтавського відділення Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса Сліпець О.О. , яка є кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК. Сторона захисту не була позбавлена можливості заявити перед судом клопотання про виклик експерта для допиту та роз`яснення висновку, зокрема й з`ясувати питання, яку медичну документацію використовував експерт та інші, однак таким правом не скористалась.

Указаним вище вимогам КПК та Закону України «Про судову експертизу» відповідає і висновок судово-психологічної експертизи № 224 від 26 червня 2018 року, а сторона захисту за наявності підстав, передбачених ст. 332 КПК, мала можливість заявити клопотання про призначення повторної (додаткової) експертизи.

Приймаючи до уваги, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору, та враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне, з урахуванням вимог ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України, стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з кожного на користь держави по 5248 гривень 80 копійок судового збору, стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 681 гривню 00 копійок судового збору.

Керуючись ст.ст. 23, 1167 1177 ЦК України, ст.ст. 5,10, 12, 13, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з кожного на користь ОСОБА_1 по 350000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з кожного на користь держави по 5248 (п`ять тисяч двісті сорок вісім) гривень 80 копійок судового збору, від сплати якого був звільнений позивач.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 681 (шістсот вісімдесят одну) гривню 00 копійок судового збору, від сплати якого був звільнений позивач.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.п. 15 п. 1 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Миргород, Полтавська область, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , рнокпп не встановлено.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець м. Кіровакан, Вірменія, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м. Єреван, Республіка Вірменія, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , рнокпп не встановлено.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року.

Суддя: В. М. Куцин