Єдиний унікальний номер судової справи 490/1536/18
Номер провадження 22-ц/812/161/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

15 лютого 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Локтіонової О.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю:

представника відповідачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Миколаївського апеляційного суду заяву суддів Миколаївського апеляційного суду Лисенка Павла Пилиповича та Серебрякової Тетяни Валеріївни про самовідвід у цивільній справі №490/1536/18 за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 11 грудня 2018 року, під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщені цього ж суду, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання приватизації недійсною,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання приватизації недійсною.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 липня 2000 року на підставі розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року було видано свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із визначенням часток співвласників по 1/2 за кожною.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року у справі №490/2488/16 у задоволені позову ОСОБА_5 про встановлення факту його постійного проживання у спірній квартирі на день її приватизації, скасування розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на зазначену квартиру, видане Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради 12 липня 2000 року, було відмовлено за недоведеністю факту проживання у спірній квартирі на день приватизації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року залишено вищевказане рішення без змін. При цьому, суд касаційної інстанції в обґрунтування свого рішення послався як на правову підставу для відмови у позові на ч.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки право приватизації, передбачено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», вже було використано ОСОБА_5 за іншою адресою, а саме: квартира АДРЕСА_3 .

Між тим, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року, скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію ОСОБА_7 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_3 , визнано недійсним видане 28 лютого 2000 року на підставі вказаного розпорядження свідоцтво про право власності на нерухоме майно про право спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на вказану квартиру. Цим же судовим рішенням, на думку позивача ОСОБА_5 , було встановлено факт його постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

За такого, позивач вважав, що з`явились нові обставини, які стали відомі йому лише 20 вересня 2016 року, а відтак в нього з`явилось право на звернення до суду з новим позовом.

Посилаючись на викладені обставини, вважаючи, що приватизація спірної квартири є недійсною з підстав недодержання під час її здійснення положень ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, ст.44,46,48 ЦК УРСР, уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_5 остаточно просив:

встановити факт постійного проживання ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 ;

скасувати розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , визнавши недійсним свідоцтво про право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на вказану квартиру, яке видано Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради 12 липня 2000 року.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Скасовано розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради за №6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним Свідоцтво про право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради 12 липня 2000 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі по 704 грн. 80 коп. з кожної.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати в частині задоволення позову та постановити нове судове рішення в цій частині, яким у задоволені позову в оскаржуваній частині відмовити.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 січня 2019 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2018 року в частині задоволення позовних скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та Управління комунального майна про скасування розпорядження Управління комунальної власності від 10 липня 2000 року №6213-р про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , визнання недійсним свідоцтва про право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням комунального майна 12 липня 2000 року, закрито.

Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 31 січня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст.33 ЦПК України автоматизованою системою розподілу справ визначено колегію суддів у складі: суддя Серебрякова Т.В. (суддя-доповідач), суддів Лисенко П.П. та Локтіонова О.В. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2020 року, провадження номер 22-ц/812/2225/20).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року справу призначено до розгляду в апеляційній інстанції на 25 січня 2021 року.

В подальшому розгляд справи було відкладено на 15 лютого 2021 року у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача Серебрякової Т.В.

На початку судового засідання, яке відбулось 15 лютого 2021 року, суддями Миколаївського апеляційного суду Серебряковою Т.В. та Лисенком П.П. заявлено самовідвід через неможливість їх участі у розгляді цієї справи з підстав, передбачених п.5 ч.1 ст.36 ЦПК України, та з метою усунення сумнівів щодо реалізації права на справедливий судовий розгляд та законності судового рішення у відповідності до приписів ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Заяви про самовідвід мотивовані тим, що судді Лисенко П.П. та Серебрякова Т.В. приймали участь у розгляді справи (№490/5152/15-ц) за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , які діють в своїх інтересах та від імені і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання права на користування квартирою АДРЕСА_1 , та у вказаній справі ними вже з`ясовувались обставини справи та було надано оцінку доказам, зокрема щодо права ОСОБА_5 на обумовлену квартиру, спір відносно якої, вирішується у даній цивільній справі. Ухвалене за їх участі судове рішення від 04 червня 2018 року в подальшому постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_9 скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в частині усунення ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_8 та малолітнього ОСОБА_10 залишено без змін.

Заяви про самовідвід підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Так, при розгляді будь-якої цивільної справи ні у кого не повинно бути сумнівів в об`єктивності та неупередженості суддів. Якщо є обґрунтовані підстави вважати, що суддя не буде безстороннім, цей суддя має бути усунутий від розгляду справи.

Із практики Європейського суду з прав людини убачається, що важливим питанням є питання довіри, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Білуха проти України №33949/02 від 09 листопада 2006 року).

У вказаній справі Європейський суд з прав людини зауважив, що відповідно до усталеної практики суду наявність безсторонності повинна визначатися за суб`єктивними та об`єктивними критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Крім того, загальною Декларацією прав людини, (Генеральна Асамблея ООН, 10.12.1948); Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (Генеральна Асамблея ООН, 16.12.1966); Бангалорськими принципами поведінки суддів (Гаага, 26.11.2002), схвалені резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН 27.07.2006; основними принципами незалежності судових органів, прийняті на VII Конгресі з попередження злочинів і поводження з правопорушниками 26 серпня 6 вересня 1985 р.; Резолюцією 60/159 Генеральної Асамблеї ООН «Права людини при здійсненні правосуддя» від 16.12.2005; Резолюцією 2004/32 Комісії ООН з прав людини «Цілісність судової системи» від 19.04.2004; Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (Рада ЄС, 04.11.1950, Україна приєдналася 17.07.1997); Хартією Європейського Союзу про основні права (Європейський парламент, Рада ЄС, Європейська комісія, м. Ніцца, 07.12.2000); Європейською хартією «Про статус суддів» від 10.07.1998 передбачено численні норми, що визначають роль суддів при вчиненні правосуддя, що є цілком закономірно, оскільки саме правосуддя є найважливішою гарантією захисту принципів верховенства права та прав і свобод людини.

У даному контексті важливе значення мають наступні принципи поведінки суддів.

Неупередженість судді, передбачає - об`єктивність, чесність і непідкупність суддів, дотримання ними етичних норм.

Об`єктивність судді є беззаперечною умовою належного виконання ним своїх обов`язків. Вона виявляється не лише у змісті винесених рішень, але і у всіх процесуальних діях, які супроводжують його прийняття. Щоб забезпечувати дотримання цього принципу, суддя має:

- бути вільним від будь-яких переваг, переконань чи упередженості при виконанні своїх обов`язків;

- своєю поведінкою в ході засідання суду і поза стінами суду сприяти підтримці та зростанню довіри суспільства, представників юридичної професії та сторін судового процесу до об`єктивності судді та судових органів;

- за можливості обмежувати себе у здійсненні дій, які можуть послужити підставою для позбавлення його права брати участь у судових засіданнях та виносити рішення по судових справах;

- утримуватися від будь-яких коментарів, які могли б, виходячи з розумної оцінки ситуації, будь-яким чином вплинути на результат справи або поставити під сумнів справедливе здійснення процесу перед розглядом справи, про яку наперед відомо, що вона відбудеться, або це тільки передбачається;

- утримуватися від публічних чи інших коментарів, які можуть перешкодити неупередженому розгляду справи щодо будь-якої особи чи питання;

- заявити самовідвід від участі у розгляді справи у випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення по справі, або коли у стороннього спостерігача можуть виникнути сумніви у його неупередженості Наприклад, коли: а) у судді склалося упереджене ставлення до будь-якої з сторін, або йому з особистих джерел стали відомі будь-які доказові факти, що мають відношення до даної справи; b) раніше при розгляді того ж предмету спору він виступав у якості адвоката чи притягувався у якості важливого свідка; с) він або члени його сім`ї матеріально зацікавлені у результаті справи, що розглядається.

Дотримання етичних норм значить необхідність:

- уникати ситуацій, які могли б викликати обґрунтовані підозри чи створити видимість наявності у судді будь-яких переваг або упередженого ставлення, у своїх особистих взаєминах з адвокатами, які мають постійну практику у суді, де розглядає справи даний суддя;

- не брати участі у розгляді справи, якщо хто-небудь з членів його сім`ї виступає як представник якоїсь із сторін або у іншій формі має відношення до справи;

- не дозволяти членам своєї родини, соціальним та іншим взаєминам неналежним чином впливати на його дії, пов`язані зі здійсненням функцій судді, а також на прийняття ним судових рішень;

- не використовувати та не дозволяти використовувати авторитет власної посади для досягнення інтересів особистих, членів сім`ї судді чи будь-яких інших осіб;

- ніколи не діяти та не дозволяти іншим особам діяти таким чином, щоб можна було зробити висновок, що хтось чинить неналежний вплив на здійснення суддею його повноважень.

Неупередженість, як правило, означає відсутність упереджень або упередженості, при цьому її наявність або відсутність можуть бути перевірені різними способами (Кіпріану проти Кіпру, п.118; Мікаллеф проти Мальти, п.93).

Відповідно до ч.1 ст.39 ЦПК України з підстав передбачених у ст.ст.36,37 і 38 ЦПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Пунктом 5 ч.1 ст.36 ЦПК України визначено однією з підстав відводу (самовідводу) судді те, що є інші підстави, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді, а тому, виходячи із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що самовідвід підлягає задоволенню, так як відповідає приписам ст.36 ЦПК України і направлений на уникнення будь-яких сумнівів сторін у неупередженості суддів при розгляді даної справи та забезпечення довіри учасників справи до судових рішень Миколаївського апеляційного суду.

За таких обставин, виходячи із зазначених вище положень Конвенції та вимог вказаної норми процесуального права, для виключення будь-яких сумнівів щодо безсторонності суддів Серебрякової Т.В. та Лисенка П.П., задля того щоб за суб`єктивним критерієм з боку стороннього спостерігача не виникали сумніви у неупередженості вказаних суддів під час вирішення цивільної справи №490/1536/18, слід задовольнити самовідвід суддів Серебрякової Т.В. та Лисенка П.П.

Враховуючи задоволення самовідводу суддів Миколаївського апеляційного суду Серебрякової Т.В. та Лисенка П.П. справу слід передати на автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Керуючись ст.ст.36,39-41,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Задовольнити заяву суддів Миколаївського апеляційного суду Лисенка Павла Пилиповича та Серебрякової Тетяни Валеріївни про самовідвід у цивільній справі за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 11 грудня 2018 року, під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщені цього ж суду, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання приватизації недійсною.

Справу передати на автоматизований розподіл для заміни суддів Серебрякової Тетяни Валеріївни та Лисенка Павла Пилиповича.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

О.В. Локтіонова

Повний текст судового рішення

складено 16 лютого 2021 року