Справа № 727/8525/20
Провадження № 2/727/373/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року м.Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці

в складі головуючого судді Семенко О.В.

секретаря судового засідання Семенишин І.Д.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до відповідачів: ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), треті особи на стороні позивача ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 ) про визначення розміру частки у спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визначення розміру частки у спільній сумісній власності, де треті особи на стороні позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що вона ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_4 .

Вищезгадане будинковолодіння, загальною площею 285,8 кв.м., в тому числі житловою площею 130,4 кв.м., складається з: житловий будинок літ «А» загальною площею 155,40 кв. м, житловою площею 68,00 кв.м; житловий будинок літ «Г» загальною площею 130,40 кв. м, житловою площею 62,40 кв.м; погріб літ «Пг»; огорожа № 1-2.

Право спільної власності на зазначене будинковолодіння між ними співвідноситься наступним чином: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є власниками: 20/100 будинковолодіння, які складаються з: в житловому будинку літ. «А» приміщення квартири № 2 , а саме: житлова кімната 2-1 площею 12,20 кв.м.; житлова передпокій 2-2 площею 10,20 кв.м.; коридор 2-3 площею 1,90 кв.м.; кухня 2-4 площею 10,80 кв.м.; веранда 2-5 площею 6,50 кв.м.; санвузол 2-6 площею 3,40 кв.м.; житлова кімната 2-7 площею 17,40 кв.м.; в підвалі - підвал І площею 14,80 кв.м.; крім того 1/2 огорожі №1,2. ОСОБА_2 є власником: 20/100 частин будинковолодіння, що складається з: в житловому будинку літ.«А» приміщення квартири № 1 , а саме: коридор 1-1 площею 1.40 кв.м., ж/кімната 1-2 площею 9.80 кв.м., ж/кімната 1-3 площею 11.60 кв.м., ж/кімната 1-4 площею17.00 кв.м., санвузол 1-5 площею 2.60кв.м., кухня 1-6 площею 13.00 кв.м., коридор 1-7 площею 4.90 кв.м., підвал ІІ площею 17.90 кв.м, крім того погріб літ. «ПГ», 1/2 огорожі № 1-2; 60/100 частин складаються з квартири № 3 в житловому будинку літ. «Г» загальною площею 130,40 кв.м., в тому числі п`ять житлових кімнат площею 62,40 кв.м.

Позивач вказує, що житловий будинок літ.«А» (квартира №1 та квартира №2 ) розміщений на земельній ділянці площею 0,0281 га., яка згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 року №337/9 була передана у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд ОСОБА_9 (колишньому співвласнику квартири №1) та ОСОБА_5 (колишньому власнику квартири №2 ) та позначену на плані зовнішніх меж в державному акті І-ЧВ № 025969 від 27.06.2000 року як: Г-А, Е-Ж, З-И.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С., вони, ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 купили, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продали їм вищезгадану квартиру №2 у житловому будинку літ.«А», яку раніше, згідно договору купівлі продажу від 01.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О, зареєстрованого в реєстрі № 7716 купили у ОСОБА_5 .

При цьому, жодних цивільно-правових угод щодо частини земельної ділянки при переході права власності на частину житлового будинку літ.«А» (квартира №2 ) від ОСОБА_13 до ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та від ОСОБА_11 і ОСОБА_12 до них не укладалось. Таким чином, право власності на частину житлового будинку літ.«А» було оформлене за ними, а співвласником земельної ділянки, на якій він розміщений, залишилась ОСОБА_5 , що порушує їх права, оскільки вони не можуть розпоряджатись вищезгаданою земельною ділянкою.

Позивач зазначає, що вони звертались з листом до ОСОБА_5 з проханням переоформити право спільної власності на земельну ділянку на них, як власників відповідної частини нерухомого майна, яке розміщене на цій земельній ділянці, але їх прохання залишились поза увагою.

Зазначає, що за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Вважає, що набувши право власності на частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , вони стали власниками відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику - ОСОБА_5 .

Зазначає, що учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Крім того, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників, у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 368, 370 ЦК України).

Таким чином, частки ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0281 га., яка згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 року № 337/9 була передана у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд є рівними, тобто по Ѕ.

Позивач зазначає, що визначення розміру частки ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на вищезгадану земельну ділянку необхідно їм для належного оформлення уже набутого ними, на підставі ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, права власності на відповідну частину земельної ділянки як власників відповідної частини нерухомого майна, яке розміщене на цій земельній ділянці.

Просить визначити, що розмір частки ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0281 га., по АДРЕСА_4 , яка згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 року № 337/9 була передана у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та позначена на плані зовнішніх меж в державному акті І-ЧВ № 025969 від 27.06.2000 року як: Г-А, Е-Ж , З-И становить Ѕ. Просила стягнути з відповідачів судовий збір.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання (а.с.25).

08 грудня 2020 року відповідачем ОСОБА_2 спрямовано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого з позовом відповідачка, не погоджується, вважає, що вказаний позов поданий без належних правових підстав та за відсутністю у ОСОБА_4 процесуальної правосуб`єктності.

Вказала, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №337/9 від 03.05.2000 року земельна ділянка по АДРЕСА_4 була передана безоплатно в приватну власність згідно з розробленим проектом розподілу розміром 0,0438 га, яка в свою чергу складається із трьох окремих земельних ділянок із присвоєними ним кадастровими номерами ОСОБА_9 .Крім цього, у відповідності до вищезазначеного рішення ЧМР, власнику квартири АДРЕСА_9 - ОСОБА_9 та власниці квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку розміром 0,0281 га цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія І-ЧВ № 025969 від 27 червня 2000р. та додатку 2 до рішення міськвиконкому Чернівецької міської ради. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік відповідачки ОСОБА_9 . Спадкове майно складалось з 10/100 часток будинковолодіння розташованого у АДРЕСА_4 та земельної ділянки розміром 0,0438 га, яка перебувала в особистій власності померлого, яка в свою чергу складається із трьох окремих земельних ділянок кадастрові номери: :14:003:0169, :14:003:0170,:14:003:0171, на які, вона як спадкоємиця за законом першої черги спадкування отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, які було видані державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори, та земельної ділянки розміром 0,0281 га, яка перебуває у спільній сумісній власності, яка розташована в АДРЕСА_4 , цільове призначення - обслуговування житлового будинку.

Враховуючи те що, частки у праві спільної сумісної власності у вищезазначеній земельній ділянці не визначались ні за домовленістю співвласників, ні за рішенням суду, державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори 21.11.2016 року винесена постанова № 2389/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0281 га, яка знаходиться у АДРЕСА_4 , та перебуває у спільній сумісній власності.

Отже станом на теперішній час, вона прийняла спадщину, але не оформила право власності на спірну ділянку, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.02.2018р. в задоволенні позовних вимог щодо визначення часток у спільній сумісній власності та припинення права спільної власності відмовлено. Крім цього, відповідачка ОСОБА_5 далі залишається співвласником земельної ділянки розміром 0,0281 га, не зважаючи на те, що нею було відчужено квартиру АДРЕСА_1 та три земельні ділянки кадастрові №::14:003:0157, :14:003:0158, :14:003:0159. З огляду на вищевикладене, земельна ділянка площею 0,0281 га, яка знаходиться у АДРЕСА_4 , перебуває у спільній сумісній власності між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 спадкоємицею якого є вона, ОСОБА_2 .

Вказує, що чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, зокрема ст.ст.81, 86, 87, 89 ЗК України, ст.ст.120, 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній станом на 13.10.2006р.) не передбачало автоматичного переходу права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на розташоване на ній нерухоме майно.

Вказує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, і також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Зазначає, що у позивачки відсутнє право власності у спільній сумісній власності на спірну ділянку розміром 0,0281 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку літ А в будинковолодінні по АДРЕСА_4 , яка станом на теперішній час перебуває у власності ОСОБА_5 та ОСОБА_9 спадкоємицею якого є відповідачка ОСОБА_2 .

Отже, у позивачки відсутнє право звернення до суду із визначенням розміру частки ОСОБА_5 в даній справі, оскільки вона не наділена процесуальною правосуб`єктністю, і як наслідок відсутній і як предмет спору так і підстава позову.

Крім цього позивачем не зазначено яке саме право її порушено та не надано належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а норми матеріального права, якими обґрунтовується предмет позову, регулюють інші правовідносини. З огляду на вищевикладене в порядку п.2 ч.1ст. 255 ЦПК України провадження у даній справі слід закрити, оскільки відсутній предмет спору (а.с.59-63).

28 грудня 2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Вказав, що за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, вважає, що набувши право власності на частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , вони стали власниками відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику - ОСОБА_5 .

Крім того, вказав, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.04.2029 року у справі № 727/3375/18, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 зверталась до суду із позовом до територіальної громади м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 та третіх осіб: мене, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права власності на Ѕ вищезгаданої спірної земельної ділянки площею 0,0281 га. в порядку спадкування після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 . Отже, фактично визнала, що частка померлого ОСОБА_9 у праві спільної сумісної власності на вищезгадану земельну ділянку становить Ѕ, а відтак і частка ОСОБА_5 теж, відповідно, становить 1/2. Вищезазначеним рішенням Шевченківського суду м. Чернівці у задоволенні позову ОСОБА_9 було відмовлено у зв`язку із тим, що частка померлого ОСОБА_9 у праві власності на спірну земельну ділянку не визначалась і такої вимоги позивачка не заявляла.

Крім того, у відповідності до вищезазначеного рішення, розглядаючи справу судом було встановлено, що Ѕ спірної земельної ділянки площею 0,0281 га. належить саме позивачу, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Щодо посилання відповідача на те, що відсутній предмет спору, то таку думку відповідача вважає помилковою, оскільки у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі № 404/251/17 викладено висновок, що «відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання». Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 по справі № 607/3282/17.

Вказує, що набувши право власності на частину нерухомого майна яке належало ОСОБА_5 , вони стали власниками відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику - ОСОБА_5 , проте питання якого саме розміру частка у справі спільної сумісної власності належала ОСОБА_5 залишаються неврегульованим, а отже існує спір про право, оскільки між сторонами існують розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких є неможливим без судового втручання. Вважає, що твердження викладені відповідачем у відзиві є помилковими, а поданий позов є обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених в позові. Просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала, підтримала в повному обсязі поданий відзив на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась повторно, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, про поважність причин неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не надала.

Треті особи на стороні позивача в судове засідання не з`явились повторно, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, суд вважає за необхідно розгляд справи проводити у відсутність учасників справи, які в судове засідання повторно не з`явились і не повідомили суд про поважність причин неявки.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.03.2010 року серії НОМЕР_2 - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_4 , загальною площею 285,8 кв.м., в тому числі житловою площею 130,4 кв.м., складається з: житловий будинок літ «А» загальною площею 155,40 кв. м, житловою площею 68,00 кв.м; житловий будинок літ «Г» загальною площею 130,40 кв. м, житловою площею 62,40 кв.м; погріб літ «Пг»; огорожа № 1-2. (а.с.10-15).

Зокрема, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є власниками: 20/100 будинковолодіння, які складаються з: в житловому будинку літ. «А» приміщення квартири № 2 , а саме: житлова кімната 2-1 площею 12,20 кв.м.; житлова передпокій 2-2 площею 10,20 кв.м.; коридор 2-3 площею 1,90 кв.м.; кухня 2-4 площею 10,80 кв.м.; веранда 2-5 площею 6,50 кв.м.; санвузол 2-6 площею 3,40 кв.м.; житлова кімната 2-7 площею 17,40 кв.м.; в підвалі - підвал І площею 14,80 кв.м.; крім того 1/2 огорожі №1,2; ОСОБА_2 є власником: 20/100 частин будинковолодіння, що складається з: в житловому будинку літ.«А» приміщення квартири № 1 , а саме: коридор 1-1 площею 1.40 кв.м., ж/кімната 1-2 площею 9.80 кв.м., ж/кімната 1-3 площею 11.60 кв.м., ж/кімната 1-4 площею17.00 кв.м., санвузол 1-5 площею 2.60кв.м., кухня 1-6 площею 13.00 кв.м., коридор 1-7 площею 4.90 кв.м., підвал ІІ площею 17.90 кв.м, крім того погріб літ. «ПГ», 1/2 огорожі № 1-2; 60/100 частин складаються з квартири № 3 в житловому будинку літ. «Г» загальною площею 130,40 кв.м., в тому числі п`ять житлових кімнат площею 62,40 кв.м.

Вказаний житловий будинок літ.«А» (квартира №1 та квартира №2 ) розміщений на земельній ділянці площею 0,0281 га., яка згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 року № 337/9 - передана у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд ОСОБА_9 (колишньому співвласнику квартири №1) та ОСОБА_5 (колишньому власнику квартири №2 ) та позначену на плані зовнішніх меж в державному акті І-ЧВ № 025969 від 27.06.2000 року як: Г-А, Е-Ж, З-И, що підтверджується витягом із вищезгаданого рішення від 03.05.2000 року № 331/9, листом Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 06.06.2018 року № І-3487/0-04/01, державним актом серії І-ЧВ № 025969, супровідним листом Відділу реєстрації актів цивільного стану та копією актового запису (а.с.16-19).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Каленюк В.С. - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 купили, а ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продали вищевказану квартиру АДРЕСА_1 , яку раніше, згідно договору купівлі продажу від 01.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О, зареєстрованого в реєстрі № 7716 купили у ОСОБА_5 (а.с.21, 22).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.02.2018 року у справі №727/7167/17, яке набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_13 про визначення часток у спільній сумісній власності та припинення права спільної сумісної власності - відмовлено (а.с.67).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.04.2019 року у справі №727/3375/18, яке набрало законної сили 20.05.2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог відносно предмету спору, на стороні відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання в порядку спадкування за законом права власності на нерухоме майно у вигляді Ѕ (однієї другої) частки земельної ділянки, площею 0,0281 га., цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташованої в АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності, померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовлено (а.с.88-93).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, рішенням суду встановлені обставини, які не потребують доказуванню.

Суд прийшов до висновку, що в 2005 році між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а в подальшому в 2006 році між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не укладались окремі договори відчуження земельної ділянки під будинком АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_5 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності, як власникам квартири №1 та квартири №2 в зазначеному будинку.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно п. в ч. 2 ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема співвласників жилого будинку. Частинами 3,4,5 зазначеної статті передбачено, що, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,якщо до вирішення спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст.120 ЗК України (в редакції станом на 01.12.2005 р. та 13.10.2006 р.) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості (Постанова ВС від 26.12.2019 по справі № 364/515/19 (№ в ЄДРСР 86654484).

При цьому, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (Постанова ВП ВС від 20.03.2019 по справі № 514/1571/14-ц (№ в ЄДРСР 80854677).

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках, передбачених статтями 86 - 89 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки.

Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Крім того, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників, у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 368, 370 ЦК України).

Таким чином, норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року (зокрема станом на 01.12.2005 року та 13.10.2006 року), слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно.

Таким чином, суд вважає, що укладаючи договір, спрямований на відчуження 20/100 будинковолодіння, які складаються з: в житловому будинку літ. «А» приміщення квартири № 2 , сторони не могли не розуміти, що користування частиною будинковолодіння неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку.

Отже, суд прийшов до висновку, що позивачка, ОСОБА_4 , як власник частини будинковолодінняпо АДРЕСА_4 , зокрема квартири №2 вжитловому будинку літ. «А», має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою та має право на земельну ділянку у відповідній частині для розміщення і обслуговування частини будинку, однак не може вирішити дане питання, оскільки співвласник на праві спільної сумісної власності земельної ділянки, площею 0,0281 га, цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташованої в АДРЕСА_4 , ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Статтею.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

У постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі № 404/251/17 викладено висновок, що «відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання».

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 по справі №607/3282/17 (№ в ЄДРСР 93595583).

Таким чином, реалізувати (оформити) своє право власності на ту частину земельної ділянки, яка перейшла до позивачки при купівлі продажу об`єкту нерухомого майна, не представляється можливим, без визначення розміру частки належної ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0281 га., по АДРЕСА_4 , яка згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 року №337/9 була передана у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та позначена на плані зовнішніх меж в державному акті І-ЧВ № 025969 від 27.06.2000 року як: Г-А, Е-Ж, З-И.

У зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вказані норми законодавства, оцінюючи позовні заяви ОСОБА_4 та представлені докази на їх обґрунтування в сукупності, судом встановлено порушення її права користуватися земельною ділянкою.

Доказів, які б спростовували наведені висновки суду, матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004.

Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 і такі позовні вимоги підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позовні вимоги щодо відповідачів підлягають до задоволення повністю, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позову до суду в розмірі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.1, 89, 120, 125 Земельного кодексу України, ст.ст.321, 368, 369, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст.4, 76, 77, 81, 82, 89, 247, 258, 259, 263-265, 268, 315, 354 ЦПК України, ч.1 п.15 п.п.15.5 розділу ХІІ. Перехідних положень ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи на стороні позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визначення розміру частки у спільній сумісній власності - задовольнити повністю.

Визначити, що розмір частки ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0281 га., по АДРЕСА_4 , яка згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03.05.2000 року №337/9 була передана у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та позначена на плані зовнішніх меж в державному акті І-ЧВ № 025969 від 27.06.2000 року як: Г-А, Е-Ж, З-И становить Ѕ.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 - судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп., а саме по 420 (чотириста двадцять) гривень 40 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу (в порядку вимог ст.352, 354 ЦПК України) до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чернівців або безпосередньо до апеляційної інстанції протягом 30 - ти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16 лютого 2021 року.

СУДДЯ :