Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі - Вангородській О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на дитину та коштів на особисте утримання, -

В С Т А Н О В И В :

01.12.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що вона з ОСОБА_2 перебуває з 13.01.2018 року у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 24. Від спільного життя вони мають малолітню дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею та знаходиться на її матеріальному забезпеченні. Відповідач ухиляється від утримання дитини, добровільно матеріальної допомоги на дитину не надає, хоча має змогу, адже працює та має дохід, на користь інших осіб аліменти не сплачує, а сама вона не має матеріальної змоги забезпечити дочку усім необхідним. Крім того, вона намагалась вирішити це питання в добровільному порядку, однак, відповідач не бажає навіть вести розмову з цього приводу. Також, вона потребує коштів для забезпечення дитини всім необхідним, адже вона не працює, оскільки знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною і потребує матеріальної допомоги. Тому, просила стягнути з відповідача її користь аліменти в розмірі 1/4 частини із всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дня подачі позову до суду та до її повноліття та стягнути з відповідача на її особисте утримання 1/6 частку його доходу щомісячно, до досягнення дочкою ОСОБА_3 3-х річного віку.

17.12.2020 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

01.02.2021 року відповідач - ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому зазначив що 13.01.2018 року між ним та позивачем було укладено шлюб, в якому у них народилась спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, через особисті непорозуміння із позивачем, сімейне життя не склалось, тому з серпня 2020 року вони проживають окремо. З цього часу він постійно намагається брати участь у житті та вихованні дитини. Тому, викладені позивачем у позовній заяві доводи про те, що він ухиляється від утримання дитини та добровільно не надає матеріальної допомоги суперечать дійсності, оскільки він постійно цікавиться дочкою, її станом здоров`я, потребами, а також постійно просить позивача про зустрічі з ОСОБА_3 . Всі його спроби домовитись у позасудовому порядку з позивачем про утримання та виховання доньки зводяться до образ в його сторону. Також, на спростування голослівних звинувачень позивача додає копії квитанцій та платіжних доручень про перераховані у серпні - жовтні 2020 року кошти позивачу на утримання дитини. Окрім того, позивачу відомо, що він на даний час не має офіційної роботи і виїжджає тимчасово за межі України на заробітки. Зважаючи на те, що він на даний час має нерегулярний, мінливий дохід, не працевлаштований офіційно, не має у власності рухомого та нерухомого майна, просив суд визначити розмір аліментів на утримання спільної доньки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати прийняття рішення суду і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, враховуючи той факт, що позивач працездатна, а дитині 2 роки 7 місяців і вона має можливість відвідувати дошкільний навчальний заклад, а позивач має можливість працювати, щоб забезпечити себе, та враховуючи мінливість його місячного доходу і відсутність матеріальної можливості утримувати позивача, просив суд відмовити у задоволені цієї частини позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що після одруження з відповідачем вони проживали сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , у них народилася спільна дитина. Відповідач із жовтня 2017 року працює у Польщі та усі кошти отримані ним від заробітку збирав для придбання квартири для їх сім`ї, тому вона разом із дитиною була повністю на утриманні своїх батьків. Однак, відповідач квартиру не придбав та подав до суду позов про розірвання шлюбу. Вона не працює, адже доглядає за дитиною до досягнення нею трирічного віку, крім допомоги батьків та державної допомоги в розмірі 860 грн. щомісячно, інших доходів не має. Оформити дитину до ДНЗ не має можливості, оскільки дитина має проблеми із зором. Відповідач лише у серпні 2020 року направив двічі кошти на дитину по 700, 00 грн. та у жовтні - 2700,00 грн., однак цих коштів недостатньо для повного забезпечення дитини усім необхідним. Також, відповідач засобами поштового зв`язку направив посилку з дитячими речами, солодощами і дитячим шампанським, однак вона повернула усе, крім певних речей, відповідачу, оскільки направлені продукти для дитини є неприйнятними, а речі купувала інша жінка відповідача. На стягнення твердої грошової суми в розмірі 2000,00 грн. вона незгодна, оскільки цих коштів недостатньо для повноцінного розвитку та утримання дитини. Також, відповідач перед від`їздом до Польщі залишив їй 200 доларів США, однак вони залишилися не використаними.

Відповідач у судовому засіданні підтримав викладені у відзиві обставини, не заперечував проти стягнення аліментів на дочку, але лише у твердій грошовій сумі та зазначив, що з жовтня 2017 року працює зварювальником у Польщі, але не офіційно, та отримує дохід, який в середньому на місяць становить 3500,00 злотих, що еквівалентно близько 20000,00 грн. з яких він витрачає кошти на харчування та проживання, тому на руки залишається сума в розмірі 13000,00 - 14000,00 грн., майна у власності він немає. У грудні 2020 року подав позов до суду про розірвання шлюбу з позивачем, однак рішення суду ще немає. Він в добровільному порядку виконував обов`язки щодо утримання дитини, направляв позивачу кошти та по приїзду до України також надав кошти і купував необхідні для дитини речі по проханню позивача, направляв посилку з речами та продуктами харчування. Кошти на особисте утримання позивача заперечує сплачувати, адже усе те, що дарували на весілля та його особисті речі і документи залишилися у позивача. Також, позивач є працездатною повністю, тому дитину можливо влаштувати до ДНЗ, а вона може працювати.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, з матеріалів справи (а.с. 4,5,6,7), вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 13.01.2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із мамою та перебуває на її утриманні.

Згідно із довідкою Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 30.11.2020 року за №1990/10 (а.с. 8), позивач перебуває на обліку в даному управлінні та отримує державну допомогу при народженні дитини, згідно Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», в розмірі 860,00 грн. щомісячно.

Також, встановлено, що відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , (а.с. 15) та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , за віком здорова і працездатна особа, працює зварювальником у Польщі та отримує дохід, який в середньому на місяць становить 3500,00 злотих, що еквівалентно близько 20000,00 грн., майна у власності немає.

Відповідно до ч.1 ст. 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідач заперечуючи проти вимог позивача, зазначає, що викладені позивачем доводи про те, що він ухиляється від утримання дитини та добровільно не надає матеріальної допомоги суперечать дійсності, оскільки він постійно цікавиться донькою, її станом здоров`я та забезпечує, що підтверджується копіями квитанцій та платіжних доручень про перераховані у серпні - жовтні 2020 року кошти позивачу на утримання дитини. Окрім того, зважаючи на те, що він на даний час має нерегулярний, мінливий дохід, не працевлаштований офіційно, не має у власності рухомого та нерухомого майна, тому, просить суд визначити розмір аліментів на утримання спільної доньки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн.

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження та докази відповідача, оскільки копії квитанцій про перерахування коштів позивачу у серпні - жовтні 2020 року не містять призначення переказу, тобто не є доказами, що підтверджують факт утримання дитини, та в розумінні ст. 80 ЦПК України не є достатніми доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Також, копії квитанцій щодо купівлі продуктів харчування та іграшок для дитини, є не що іншим, як виконанням батьківського обов`язку щодо утримання та виховання дитини, а згідно ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Крім того, будь-яких інших належних та достатніх доказів в підтвердження заперечень та спростування доводів позивача відповідач до суду не подав, а згідно із ч.3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів визначається за вибором того з батьків разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлений для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень.

Відповідно до ч. 2ст. 182 Сімейного Кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що відповідач здорова та працездатна особа, інших осіб не утриманні немає, в добровільному порядку не надає достатньої матеріальної допомоги на дитину, а позивач не має можливості в повній мірі забезпечити дочку усім необхідним, суд, максимально враховуючи інтереси дитини, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01.12.2020 року і до повноліття дитини, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її рівню життя та розвитку.

Згідно ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Судом встановлено, що позивач не працює, здійснює утримання малолітньої дитини до 3-х років і потребує матеріальної допомоги, оскільки єдиний її дохід - це допомога по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, яка виплачується управлінням соціального захисту населення, а відповідач в добровільному порядку її не утримує та заперечує щодо стягнення коштів на її особисте утримання, зазначаючи, що позивач працездатна особа, має можливість працювати, враховуючи, що доньці ОСОБА_3 виповнилося 2 роки 7 місяців, та він не має матеріальної можливості утримувати позивача.

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, оскільки до суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в підтвердження заперечень проти позову та спростування доводів позивача, а у судовому засіданні відповідач зазначив розмір своїх доходів, який дозволяє матеріально забезпечувати позивача до досягнення дитиною трирічного віку.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача коштів на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною трирічного віку.

На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь держави судового збору в розмірі 1681,60 грн. ( по 840,80 грн. за кожну позовну вимогу).

Керуючись, ст.7, 84, 182-183 СК України, ст.4,12,13,76-81,141,258-259,265,268,274-279,354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), про стягнення аліментів на дитину та коштів на особисте утримання, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.12.2020 року і до повноліття дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на особисте утримання в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01.12.2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1681,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.02.2021 року.

СуддяО. В. Бондаренко