ПОСТАНОВА

Іменем України

03 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 398/2581/20

провадження № 22-ц/4809/1294/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Дуковського О.Л.

суддів Дьомич Л.М. , Письменного О.А.

з участю секретаря Демешко Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Ковальов Дмитро Ігорович;

відповідач - ОСОБА_2 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2021 року, у складі головуючого Крімченко С.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позивач, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову зазначав, що на підставі договору міни квартир від 13.09.1994 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з одного боку, та ОСОБА_1 , його матір`ю ОСОБА_6 з іншого, ним, тобто позивачем , була набута у власність 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , ще 1/2 частина цього житла перейшла у власність ОСОБА_6 .

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть та після її смерті спадкоємцями першої черги за законом, що прийняли спадщину, є він, а також його звідна сестра ОСОБА_2 .

Зазначав, що прийняття спадщини позивачем відбулось за рахунок постійного спільного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а відповідачкою протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини була подана заява про прийняття спадщини до Олександрійської міської державно нотаріальної контори № 1.

Посилався на те, що 28 липня 2020 року він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом № 2-169 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (половина від частки, що належала його покійній матері), а 1/4 частини квартири залишається неоформленою відповідачкою ОСОБА_7 .

Зазначав, що після смерті матері та після подачі заяви про прийняття спадщини відповідачка жодних дій, спрямованих на її оформлення, не вчиняла та протягом дев`ятнадцяти років жодного разу в квартирі не з`являлась, фактичне її місце проживання та перебування йому невідоме, зв`язків між собою вони не підтримують.

Вважає, що він з моменту смерті матері фактично став єдиними власником квартири, мешкає в ній один, несе всі витрати по її утриманню, самостійно здійснює поточні ремонти цього житла, що підтверджуються довідкою ОСББ «Соборний 107» від 05.08.2020 № 132.

Також, просив врахувати його добросовісну поведінку при набутті 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що позивачем не було доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Вважає, що під час ухвалення рішення було допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Посилається на доведеність ним усіх обставин щодо набуття права власності на частину квартири за набувальною давністю.

Посилається на те, що при визначенні добросовісності особи в процесі вчинення дій по заволодінню майном щодо якого потім ставиться питання про визнання права власності на нього за набувальною давністю, є необізнаність такої особи стосовно наявності правомірних претензій на це майно з боку будь - яких інших осіб саме на момент фактичного вступу у володіння ним, і аж ніяк не можливість припускати імовірність виникнення таких претензій в майбутньому, що узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17.

Відзиву на дану апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону, з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі договору міни квартир, укладеного 13 вересня 1994 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 було здійснено обмін належних їм на праві власності квартир.

В результаті договору міни у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 переходить квартира АДРЕСА_3 , а у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.39 зворот).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є її син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_8 , які є сторонами у даній справі.

Судом першої інстанції було досліджено копію спадкової справи № 625 -2001 щодо майна померлої ОСОБА_6 .

Із спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулася ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 , яка є дочкою померлої.

Також в матеріалах вказаної спадкової справи міститься довідка ОСББ «Соборний» від 12.05.2020 № 118 про те, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 до своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 , а на момент її смерті за даною адресою постійно проживав та був зареєстрований її син - ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері.

28.07.2020 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в нотаріальну контору звернувся ОСОБА_3 , який представляв інтереси ОСОБА_1 за дорученням (а.с.53 зворот -54 ).

28.07.2020 Державним нотаріусом Глазковим Ю.В. Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 (а. с. 69).

З довідки, виданої ОСББ «Соборний» від 05.08.2020 № 132 вбачається, що ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з 02.07.1996 і по теперішній час.

Також, в даній довідці зазначено, що починаючи з 14.06.2001 позивач проживає один та самостійно несе витрати на утримання житла, тобто проживає один в квартирі із дня смерті матері.

У суді першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_10 , яка підтвердила, що позивач проживає сам і сплачує за комунальні послуги.

Суд першої інстанції належним чином встановив, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті матері на ту частку, яка є предметом спору, але не отримала свідоцтво про право на спадщину (а.с. 38 зворот-39).

Проте, позивачем не доведено належним чином, що відповідачка в подальшому не буде претендувати на спадкове майно, а тому, позивач не є добросовісним набувачем 1/4 квартири АДРЕСА_1 , оскільки відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сам лише факт користування 1/4 частинною квартири не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Позивач у позовній заяві зазначав про те, що на 1/4 частини квартири відповідач подав заяву про прийняття спадщини, але на даний час ця частина квартири залишилася неоформленою ОСОБА_2 .

Фактично про наявність власника 1/4 частини квартири позивачу було відомо, оскільки ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину безпосередньо позивачем визнана стороною судового спору.

Крім того, чинне законодавство не обумовлює часових меж щодо отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

10.12.2021 складено постанову.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді Л.М. Дьомич

О.А. Письменний