Єдиний унікальний номер судової справи:472/1353/19
Провадження № 22-ц/812/174/21
Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

15 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа №472/1353/19

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чабанової А.О.,

-відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Чабановою Анастасією Олександрівною на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Чаричанського П.О., в приміщенні того ж суду, повний текст постанови складений 03 листопада 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Служба у справах дітей Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Чабанову А.О., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він і відповідач є батьками малолітніх дітей.

Найменший син ОСОБА_5 є дитиною, яка тяжко хворіє та потребує постійного обстеження й лікування. Дитині встановлений діагноз: подвійне відходження магістральних судин від правого шлуночка, тетродний тип. Невелика тристулкова недостатність. Гіпоплазія стовбура та гілок легеневої артерії. Вторинний дефект міжпередсердної перетинки.

Через вказану ваду здоров`я син потребує особливого догляду, належного харчування, помірних фізичних навантажень, амбулаторного лікування під наглядом лікаря, постійного прийому ліків, в перспективі хірургічного лікування.

Починаючи з 2013 року і по теперішній час мати дітей періодично самоусувалася від виховання та утримання дітей, не цікавилася їх належним фізичним та духовним розвитком, станом здоров`я, не переймалася потребою дітей у навчанні і соціальної адаптації до самостійного життя.

Вчинювала економічне, психологічне та фізичне насильство стосовно дітей, зловживає спиртними напоями, як наслідок часто покидала дітей і не ночувала вдома.

Прохання та бесіди його і родичів дітей, так само як і бесіди зі сторони служб у справах дітей, співробітників поліції відповідачем ігнорувалися.

З 11 по 15 жовтня 2019 року відповідач отримавши кошти, соціальну допомогу на дітей, покинула будинок, де проживають діти і пішла в невідомому напрямку. П`ять днів діти були на піклуванні у батька та баби. Причому за ці дні відповідач жодного разу не подзвонила, не цікавилась життям і здоров`ям дітей. А коли повернулася ввечері і почала обіймати дітей мала брудний вигляд, несвіжий подих.

Під тиском таких обставин, позивач, зважаючи на те, що сам має організувати час і на догляд за дітьми і працювати, бо мати дітей не залишила дітям кошти на харчування і ліки, був змушений підписати згоду на відібрання найменшого сина ОСОБА_5 до тимчасового поміщення до Будинку маляти м. Миколаєва.

Все вищевказане обумовлює необхідність подачі в інтересах дітей даного позову про позбавлення матері батьківських прав.

Посилаючись на викладене та на положення статті 164 Сімейного кодексу України, постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, позивач просив задовольнити позов.

Заперечуючи проти позову відповідач ОСОБА_2 , посилалася на те, що народила меншого сина ОСОБА_5 восьмимісячним, оскільки чоловік її постійно бив, так як не хотів третю дитину. ОСОБА_5 народився з вадами серця та потребував особливого лікування та догляду, однак чоловік не надавав жодної допомоги на лікування дитини. При цьому відповідачка не заперечувала факту вживання нею алкогольних напоїв на ґрунті сімейних сварок. На даний час вона пройшла курс лікування на алкогольну залежність та мала намір влаштуватися на роботу та забрати своїх дітей до себе.

Представник третьої особи служби у справах дітей Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області Дмитренко О.О., заперечуючи проти позову, посилався на те, що ОСОБА_2 перебувала під супроводом у службі у справах дітей, як сім`я яка опинилася в складних життєвих обставинах, відповідач зловживала спиртними напоями, службою вживалися заходи щодо припинення даних дій відповідачем. Після проходження десятимісячного курсу лікування в Міжнародній Антинаркотичній Асоціації, відповідач стала на шлях виправлення, має намір влаштуватися на роботу та забрати дітей до м. Києва, де зараз закінчує курс лікування.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітніх дітей, не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дітей та стимулювання матері щодо належного виконання своїх обов`язків. Суд вважав, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідачки змінити ставлення до виховання дітей, піклування про їх фізичний і духовний розвиток, спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі та більш активної участі матері у їх вихованні.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Чабанову А.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази, а також невірно розтлумачено норми матеріального права.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( стаття 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( стаття 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі відповідає.

Приймаючи рішення у справі, суд виходив з того, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітніх дітей, не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дітей та стимулювання матері щодо належного виконання своїх обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява N 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

З матеріалів справи убачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2012 року та є батьками трьох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.11-14). Діти проживали разом із батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Родину відвідували соціальні працівники з метою контролю за умовами проживання дітей та виконання матір`ю обов`язку по їх вихованню та утриманню (т.1 а.с.21-25).

Відповідно до актів обстеження умов проживання, складених спеціалістами Центру надання соціальних послуг, Служби у справах дітей Веселинівської селищної ради від 01 жовтня 2019 року, від 10 жовтня 2019 року житло, де мешкали сторони із малолітніми дітьми знаходилося в неприбраному стані (т. 1 а.с. 148-149).

Малолітні діти ОСОБА_3 відвідувала Веселинівський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №1 «Сонечка» з 2015 року по 31 травня 2019 року, на даний час відвідує Веселинівську ЗОШ, ОСОБА_4 зарахований до ДНЗ (ясла-садок) №1 «Сонечко» в 2018 році. Згідно характеристики навчального закладу мати дітей ОСОБА_2 , у періоди невживання алкоголю, брала безпосередню участь у освітньо-виховному процесі своїх дітей: вчасно приводила і забирала дітей із садочка, відвідувала святкові ранки та інші заходи. Проте упродовж 2015-2019 років діти часто мали занедбаний зовнішній вигляд, доволі часто мати приходила за дітьми в стані алкогольного сп`яніння, тому дітей забирав батько та, за його відсутності, бабуся або рідна тітка (т.1 а.с.27).

Згідно характеристики заступника голови Веселинівської селищної ради ОСОБА_6 , за місцем проживання позивач характеризується позитивно (т. 1 а.с. 16).

Згідно характеристики, наданої дільничним офіцером поліції Веселинівського відділення Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області Іванченко Д., що не містить номеру та дати складання, відповідачка за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, вчинює домашнє насилля, не виконує батьківські обов`язки за що неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, перебувала на обліку категорії засуджена в 2015 році за ст. 125 ч. 1 КК України, з 15 серпня 2018 року по 15 серпня 2019 року перебувала на обліку «сімейний насильник» за вчинення домашнього насилля, на шлях виправлення не стає (т.1 а.с.29).

Вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 05 лютого 2015 року, що набрав законної сили 11 березня 2015 року, відповідачку було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (за заподіяння 26 грудня 2014 року умисного легкого тілесного ушкодження донці ОСОБА_3 ) і призначено покарання у виді громадських робіт строком 200 годин.

Крім того, постановами Веселинівського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2014 року, 21 травня 2018 року, 16 грудня 2019 року, 12 лютого 2020 року, ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП, а постановами того ж суду від 12 лютого 2019 року - за частиною першою статті 173-2 КУпАП.

24 жовтня 2019 року за заявою ОСОБА_7 службою у справах дітей спільно з працівниками центру надання соціальних послуг Веселинівської селищної ради, КЗЦПМСД Веселинівської селищної ради та Веселинівського відділення Вознесенського відділу ГУ НП у Миколаївській області було відвідано сім`ю ОСОБА_1 за місцем проживання. За результатами проведеної оцінки ознак небезпеки дитини не виявлено. Батькам запропоновано було влаштувати наймолодшого сина ОСОБА_5 , 2019 року народження до Миколаївського обласного будинку дитини за станом здоров`я. З 11 листопада 2019 року ОСОБА_5 перебував у вищезазначеному медичному закладі.

За час перебування в зазначену закладі мати ОСОБА_5 , ОСОБА_2 жодного разу сина не відвідувала, до закладу не телефонувала.

Крім того, як встановлено за сприянням селищної ради, ТОВ «РРП ГРУП», ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», редакції соціального проекту «Говорить Україна», громадської спілки «Міжнародна Антинаркотична Асоціація», з 12 грудня 2019 року ОСОБА_2 проходила курс психо-соціальної допомоги з рекомендованим терміном 6 місяців реабілітації та 6 місяців ресоціалізації (т. 1 а.с. 66, 143-147, 153).

Зі змісту характеристики голови Правління Громадської спілки «Міжнародна Антинаркотиична асоціація» ОСОБА_8 №25/30 від 27 жовтня 2019 року слідує, що за період проходження курсу психо-соціальної допомоги ОСОБА_2 проявила себе, як людина, що володіє високими моральними якостями і цінностями, доброзичлива, не конфліктна, чесна, готова прийти іншим на допомогу, працьовита, відповідальна, самостійна в ухваленні рішень, найбільше цінує сім`ю. За час проходження програми психологічної корекції придбала навички критичного аналізу своєї поведінки і конструктивного вирішення конфліктів, навчилася встановлювати свої і поважати психологічні кордони іншого, навчилася висловлювати свої потреби і бажання і розуміти інших, проявляти свої почуття здоров`я, що не шкодить іншим, способом і управляти ними. Динаміка реабілітації позитивна (т.2 а.с.6).

За висновком Органу опіки та піклування Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області від 19 січня 2021 року, наданому на запит апеляційного суду, відповідачку недоцільно позбавити батьківських прав.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона усіляко намагалася вилікуватися від алкогольної залежності, на даний час вона пройшла курс лікування на алкогольну залежність, у зв`язку з тим в період проходження програми не мала об`єктивної можливості зв`язатися з дітьми, та вона влаштувалася на роботу та має намір забрати своїх дітей до себе.

Погоджуючись з тим, що вона неодноразово притягалася до юридичної відповідальності через вживання алкоголю, відповідач на даний час не вважає своє ставлення до дітей настільки поганими, щоб вони становили небезпеку для життя і здоров`я дітей та вимагали позбавлення батьківських прав.

Матеріали справи свідчать про небайдуже ставлення ОСОБА_2 до забезпечення своїх дітей та до факту позбавлення батьківських прав, зокрема маючи алкогольну залежність вона проходила курс психо-соціальної допомоги.

Отже встановлені обставини свідчать про намагання та бажання ОСОБА_2 виправити ситуацію, яка склалась в її родині, та продовжувати виховувати своїх дітей, що вірно констатував суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів.

Будь-яких відомостей про негативну характеристику відповідача, після проходження курсу психо-соціальної допомоги, за місцем проживання матеріали справи не містять.

Крім того, матеріали справи не містять даних і про неефективність проходження зазначеної програми відповідачем.

Відсутні відомості про дослідження позивачем ефективності інших менш суворих альтернативних заходів впливу, ніж роз`єднання матері з дітьми, як того вимагають європейські стандарти для вирішенні питання пропорційності втручання у сімейне життя.

Позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухиляючись від виховання малолітніх дітей, та наявність у цьому лише її вини.

Позбавлення батьківських прав матері не може обґрунтовуватись виключно посиланням на ненадійність ситуації, в якій опинились діти, та теоретичною можливістю настання негативних наслідків (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, п.50).

Інформація щодо притягнення відповідача до юридичної відповідальності, та навчального закладу, де навчалися малолітні ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , про те, що за час перебування у закладі діти мали недоглянутий зовнішній вигляд, мати дітей доволі часто приходила за дітьми в стані алкогольного сп`яніння, а також покази свідка ОСОБА_7 щодо поведінки та відношення матері до дітей, які характеризують відповідача до проходження нею курсу психо-соціальної допомоги, не є беззаперечними та не свідчать про неможливість виправлення такої ситуації та, з огляду на вищезазначені обставини, бути достатніми підставами для позбавлення матері дітей батьківських прав.

З урахуванням зазначеного, виходячи з якнайкращих інтересів дітей, бажання відповідачки брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав передбачених частиною другою статті 164 СК України, є обґрунтованим, оскільки необхідність застосування саме такого виняткового заходу за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками та злісного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою саме для позбавлення її батьківських прав відносно малолітніх дітей, позивачем не надано.

З метою захисту якнайкращих інтересів дітей апеляційний суд визнає за доцільне збереження їх зв`язків із матір`ю, яка заперечує проти позбавлення батьківських прав.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Чабановою Анастасією Олександрівною, залишити без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 16 лютого 2021 року.