Номер провадження: 22-ц/813/1449/21
Номер справи місцевого суду: 501/544/17
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 січня 2019 року у цивільній справі за первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання транспортного засобу спільним сумісним майном подружжя, припинення права спільною сумісної власності ОСОБА_1 на транспортний засіб та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 85 000 грн. та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

30 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , що розташована на земельній ділянці приватної власності за землю серія ІІІ-ОД № 078222, виданого Бурлачобалківською сільською Радою м. Іллічівська Одеської області № 117 від 25.04.2001 року.

В подальшому було подано заяву про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 стосовно поділу спільного майна, а саме автомобіля FIAT DOBLO реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до якого просили суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визнати транспортний засіб FIAT DOBLO державний номер НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя. Припинити право спільної власності ОСОБА_1 на автомобіль FIAT DOBLO державний номер НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 85 000 гривень.

Відповідач та його представник за первинним позовом заперечували проти задоволення позову, надали до суду відзив на первинний позовну заяву, та заперечення на неї, зустрічну позовну заяву.

Представник позивача та позивач за первинним позовом надали до суду заперечення на зустрічну позовну заяву.

08 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив: визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: садибний (індивідуальний) житловий будинок під літерою А загальною площею 110,5 кв.м. до складу якого входять: 1-веранда площею 9,2 кв.м., 2- житлова кімната площею 18,1 кв.м., 3- кухня площею 14,2 кв.м., 4- житлова кімната площею 17,9 кв.м., 5- коридор площею 5,4 кв.м., 6- санвузол площею 5,8 кв.м, 7- кухня площею 11,8 кв.м., 8- житлова кімната площею 27,8 кв.м., літня кухня літ. Б площею 18,1 кв.м., Ж підвал площею 11.8 кв.м., З гараж площею 27.5 кв.м., К сарай площею 15,3 кв.м., Л літній душ площею 3,8 кв.м., Е вбиральня площею 1,9 кв.м., М альтанка площею 9,1 кв.м., 1-6 дворові споруди,які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,118 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:003:006. Визнати право власності за ОСОБА_2 , на 1/2 частку садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами який складається з садибний (індивідуальний) житловий будинок під літерою А загальною площею 110,5 кв.м. до складу якого входять: 1-веранда площею 9,2 кв.м., 2-житлова кімната площею 18,1 кв.м., 3-кухня площею 14,2 кв.м., 4-житлова кімната площею 17,9 кв.м., 5- коридор площею 5,4 кв.м., 6- санвузол площею 5,8 кв.м, 7- кухня площею 11,8 кв.м., 8- житлова кімната площею 27,8 кв.м., літня кухня літ. Б площею 18,1 кв.м., Ж підвал площею 11.8 кв.м., З гараж площею 27.5 кв.м., К сарай площею 15,3 кв.м., Л літній душ площею 3,8 кв.м., Е вбиральня площею 1,9 кв.м., М альтанка площею 9,1 кв.м., 1-6 дворові споруди, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,118 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:003:006. Поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100 000 грн., які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 січня 2019 року позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано транспортний засіб Fіаt Doblo державний номер НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя. В задоволені інших позовних вимог відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 задоволено частковою. Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: садибний (індивідуальний) житловий будинок під літерою А загальною площею 110,5 кв.м. до складу якого входять: 1-веранда площею 9,2 кв.м., 2- житлова кімната площею 18,1 кв.м., 3- кухня площею 14,2 кв.м., 4- житлова кімната площею 17,9 кв.м., 5- коридор площею 5,4 кв.м., 6- санвузол площею 5,8 кв.м, 7- кухня площею 11,8 кв.м., 8- житлова кімната площею 27,8 кв.м., літня кухня літ. Б площею 18,1 кв.м., Ж підвал площею 11.8 кв.м., З гараж площею 27.5 кв.м., К сарай площею 15,3 кв.м., Л літній душ площею 3,8 кв.м., Е вбиральня площею 1,9 кв.м., М альтанка площею 9,1 кв.м., 1-6 дворові споруди,які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,118 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:003:006. Визнано право власності за ОСОБА_2 , на 1/2 частку садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами який складається з садибний (індивідуальний) житловий будинок під літерою А загальною площею 110,5 кв.м. до складу якого входять: 1-веранда площею 9,2 кв.м., 2-житлова кімната площею 18,1 кв.м., 3-кухня площею 14,2 кв.м., 4-житлова кімната площею 17,9 кв.м., 5- коридор площею 5,4 кв.м., 6- санвузол площею 5,8 кв.м, 7- кухня площею 11,8 кв.м., 8- житлова кімната площею 27,8 кв.м., літня кухня літ. Б площею 18,1 кв.м., Ж підвал площею 11.8 кв.м., З гараж площею 27.5 кв.м., К сарай площею 15,3 кв.м., Л літній душ площею 3,8 кв.м., Е вбиральня площею 1,9 кв.м., М альтанка площею 9,1 кв.м., 1-6 дворові споруди, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,118 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:003:006. У задоволені інших позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким визнати транспортний засіб Fіаt Doblo державний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжяя, припинити право спільної власності ОСОБА_1 на автомобіль Fіаt Doblo державний номер НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 85 000 грн., відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності 1/2 частку садибного (індивідуального) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами який складається з садибний (індивідуальний) житловий будинок під літерою А загальною площею 110,5 кв.м. до складу якого входять: 1-веранда площею 9,2 кв.м., 2-житлова кімната площею 18,1 кв.м., 3-кухня площею 14,2 кв.м., 4-житлова кімната площею 17,9 кв.м., 5-коридор площею 5,4 кв.м., 6-санвузол площею 5,8 кв.м, 7-кухня площею 11,8 кв.м., 8-житлова кімната площею 27,8 кв.м., літня кухня літ. Б площею 18,1 кв.м., Ж підвал площею 11.8 кв.м., З гараж площею 27.5 кв.м., К сарай площею 15,3 кв.м., Л літній душ площею 3,8 кв.м., Е вбиральня площею 1,9 кв.м., М альтанка площею 9,1 кв.м., 1-6 дворові споруди, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,118 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :06:003:006, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи автомобіль спільним майном та відмовляючи у поділі автотранспорту, суд першої інстанції проігнорував, що транспортний засіб є річчю неподільною, користується даним автотранспортом ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не має водійського посвідчення; спірний будинок належить тільки їй на праві особистої власності.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 27 січня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

27 січня 2021 року до Одеського апеляційного суду від адвоката Артем`євої К.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована продовженням карантину у м. Одеса та бажанням апелянта бути особисто присутньої на засіданні суду.

Розглянувши заяву, судова колегія дійшла до висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Додатково апеляційний суд звертає увагу, що 30 березня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Цим законом внесені зміни до ЦПК України, зокрема частиною четвертою статті 212 ЦПК України у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» або Державною судовою адміністрацією України».

Отже, скаржник та її представник не були позбавлені можливості вжити заходів для забезпечення участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із застосуванням власних технічних засобів.

Аналогічна правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у цивільній справі №727/4257/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 08 лютого 2021 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції зміні в частині вирішення вимог щодо спірного автомобіля, а в іншій частині підлягає залишенню без змін.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 21 серпня 1970 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 . (т.1, а.с. 126).

28 червня 2003 року відповідно до договору дарування серії ВАК № 357470 ОСОБА_3 добровільно подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .(т.1, а.с.5).

20 травня 2004 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування №357469 зареєстрованого в реєстрі за №4384 приватним нотаріусом Іллічівського міського округу Одеської області від 28.06.2003 року отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,118 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :06:003:0006.(т.1, а.с. 129).

Відповідно до технічного паспорту реєстраційний №Б3-107-125, інвентарний №681 власником садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (т.1, а.с. 130-135).

З часу отримання у дар житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами позивачем та відповідачем за рахунок спільних сумісних коштів подружжя було самочинно збудовано нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в результаті чого площа житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами значно збільшилась, а саме садибний (індивідуальний) житловий будинок під літерою А загальною площею 110,5 кв.м. до складу якого входять: 1-веранда площею 9,2 кв.м., 2-житлова кімната площею 18,1 кв.м., 3-кухня площею 14,2 кв.м., 4- житлова кімната площею 17,9 кв.м., 5-коридор площею 5,4 кв.м., 6- санвузол площею 5,8 кв.м, 7- кухня площею 11,8 кв.м., 8-житлова кімната площею 27,8 кв.м., літня кухня літ. Б площею 18,1 кв.м., Ж підвал площею 11.8 кв.м., З гараж площею 27.5 кв.м., К сарай площею 15,3 кв.м., Л літній душ площею 3,8 кв.м., Е вбиральня площею 1,9 кв.м., М альтанка площею 9,1 кв.м., 1-6 дворові споруди, що підтверджується копією технічного паспорту виготовленого станом на 07.09.2007 року КП «БТІ» м. Іллічівськ.

25 листопада 2008 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у цивільній справі № 2-1922/2008 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Іллічівської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , а саме садибний (індивідуальний) житловий будинок під літерою А загальною площею 110,5 кв.м. до складу якого входять: 1-веранда площею 9,2 кв.м., 2- житлова кімната площею 18,1 кв.м., 3-кухня площею 14,2 кв.м., 4- житлова кімната площею 17,9 кв.м., 5-коридор площею 5,4 кв.м., 6-санвузол площею 5,8 кв.м, 7-кухня площею 11,8 кв.м., 8- житлова кімната площею 27,8 кв.м., літня кухня літ. Б площею 18,1 кв.м., Ж підвал площею 11.8 кв.м., З гараж площею 27.5 кв.м., К сарай площею 15,3 кв.м., Л літній душ площею 3,8 кв.м., Е вбиральня площею 1,9 кв.м., М альтанка площею 9,1 кв.м., 1-6 дворові споруди (т.1, а.с. 137-138).

Відповідно до Реєстраційного посвідчення від 15 січня 2009 року, виданого КП «БТІ» житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 в цілому зареєстрований за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2008 року та записано в реєстрову книгу № Б 3 за реєстровим № 107 сторінка №60.

16 жовтня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16.10.2015 року.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 пояснили, що 21 серпня 1970 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб. 06.10.2015 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (т.1, а.с.6)

28 червня 2003 року ОСОБА_1 відповідно до договору дарування стала власником житлового будинку якій знаходиться в АДРЕСА_1 , а також отримала в дар земельну ділянку площею 0,118 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , за кадастровим номером земельної ділянки :06:003:0006.

25 листопада 2008 року рішенням Іллічівського міського суду цивільна справа №2-1922/2008р. за позовом ОСОБА_1 до Іллічівської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно, та визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , садибний (індивідуальний) житловий будинок літ.А загальною площею 110,5 кв.м., до складу якого входить: 1- веранда площею 9,2 кв.м., 2- житлова кімнат площею 18,1 кв.м., 3 кухня коридор площею 5,4 кв.м., 6 санвузол площею 5,8 кв.м., 7 кухня площею 11,8 кв.м., 8 житлова кімната площею 27,8 кв.м., літня кухня літ.Б площею 18,1 кв.м., Ж- підвал, З гараж, К сарай, Л літній душ, Е вбиральня, М. альтанка, 1-6 дворові споруди.

Належних доказів, які б підтверджували вартість частки будинку, яка була особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а також суму, на яку збільшилась вартість належного останній майна ОСОБА_2 у належний спосіб не надано та належними та допустимими доказами не підтверджено.

Вартість, вказана в технічних паспортах, не можна вважати належним доказом з огляду зокрема на те, що ОСОБА_1 отримала даний будинок та земельну ділянку у дар, та 04.10.2007 році вона звернулась до Іллічівський міській ради про визнання права власності на самочинне реконструйований будинок. Рішенням Іллічівський міській ради її було відмовлено, тому вона була вимушена звернутися до суду.

Висновок експерта містить взагалі вартість будинку після визнання права власності на самочинне будівництво, але не частку яку ОСОБА_2 вважає, що будував, та вкладав кошти. Слід також звернути увагу, що він не надав жодного доказу про участь, а ні в будівництві, а ні судовому процесі та не просив суд визнати право власності на земельну ділянку. Вартість майна змінилась не завдяки «сумлінної праці» ОСОБА_2 , а завдяки зміни вартості майна на ринку нерухомості, та завдяки тому, що ОСОБА_1 привела до ладу як сам будинок, та і документи на будинок.

У 2006 році була продана квартира, яка належала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їхньому сину на підставі приватизації.

ОСОБА_1 2006 року зареєструвала своє місто проживання за адресою: АДРЕСА_1 , після продажу квартири.

ОСОБА_2 також у 2006 року зареєстрував своє місце проживання у будинку АДРЕСА_1 , та вселився як член родини власника. З того часу проживає у даному будинку по теперішний час.

Також після продажу квартири був куплений, у період шлюбу, автотранспорт FIAT DOBLO реєстраційний номер НОМЕР_1 за спільні кошти від продажу квартири.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судовому засідання пояснила, що з 21.08.1970 року по 16.10.2015 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

28 червня 2003 року по договору дарування ОСОБА_1 прийняла у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Угода дарування фактично була угодою купівлі-продажу, за дані об`єкти нерухомості сплачувались кошти родини. Дані об`єкти нерухомості були придбані для проживання сім`ї, яка складалась з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та трьох дітей.

З часу отримання у дар житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за рахунок спільних сумісних коштів подружжя та особистою працею було самочинно добудовано нерухоме майно.

Внаслідок будівництва інвентаризаційна вартість майна збільшилась та з часу фактичного придбання даного будинку у частині будинку, яка була отримана ОСОБА_1 у дар та у добудованій частині будинку з господарськими спорудами та будівлями були проведені різноманітні будівельні роботи.

Таким чином, за спільні сумісні кошти подружжя та спільною працею подружжя зазначена нерухомість значно зросла у вартості.

Також було збільшено та уточнено позовні вимоги ОСОБА_2 щодо сум стягнення, які знаходились на момент розлучення (16.10.2015 рік) на рахунках банківських установ, а саме: ПАТ КБ «Приват Банк» та ПАТ АТ «Альфа Банк» на яких ОСОБА_1 зберігала сумісні кошти подружжя, та які після розірвання шлюбу половину суми у добровільному порядку не повернуто.

Просили суд позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю, поділити між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 222 196,59 грн., які є об`єктом права сумісної власності подружжя, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 111 098, 29 грн. та судові витрати по справі.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_2 проживає по сусідству з 2003 року, живе у будинку з сином. Будинок був старий, тому ОСОБА_2 робив самостійно перебудови та наймав працівників. ОСОБА_1 при будівництві не бачила, бачила як ОСОБА_2 сам розраховувався з робітниками.

У судовому засідання свідок ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_2 проживає у будинку з 2003 року, хотів поліпшити умови проживання тому наймав робітників, а де міг робив сам будівельні роботи по будинку. ОСОБА_1 при будівельних роботах бачив дуже рідко, вона не приймала участі в будівництві. Організацією будівництва займався ОСОБА_2 ..

Положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК), статтею 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 62 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст. 69, ч.1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 23 Постанови Пленуму верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Частинами 1, 3 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Також ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частинами 2 та 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Пунктом 17 постанови ПВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна.

Практика ВС/КЦС свідчить, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, воно залишається їх спільною сумісною власністю (ВС/КЦС, справа № 442/8645/14-ц від 12.12.2018 року).

В частині вирішення справи щодо спірного будинку, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, вважає їх правильними та обґрунтованими.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Однак колегія суддів не погоджується із судом першої інстанції в частині позовних вимог щодо автомобілю з огляду на наступне.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

ОСОБА_1 просила суд провести поділ спільного майна подружжя (автомобіля) саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені обставини справи, дійшов до висновку про те, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а, отже, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на його придбання були використані спільні кошти. Також судом було враховано презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка не була спростована.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в частині вирішення спору щодо автомобіля неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині поділу спірного автомобілю.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 січня 2019 року змінити в частині поділу траснпортного засобу.

Визнати транспортний засіб Fiat Doblo, державний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя.

Поділити транспортний засіб Fiat Doblo державний номер НОМЕР_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці як спільне майно подружжя.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 лютого 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк