ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Херсон

справа № 664/1441/20

провадження № 22-ц/819/1519/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарАвтонагова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 травня 2021 року у складі судді Яценка О.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» (далі - ТОВ «Автокредит плюс») про захист прав споживачів.

Позов мотивовано тим, що у травні 2018 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», шляхом написання заяви про приєднання до публічного договору № APLV8035 від 11.05.2018 року про надання фінансового лізингу, було укладено зазначений публічний договір, текст якого розміщений на сайті відповідача.

Відповідно до умов укладеного договору, відповідач зобов`язався передати йому позивачу, на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування автомобіль марки «Subaru tribeca», 2008 року випуску, д.н.з. « НОМЕР_1 », вартістю 372 000 грн, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати щомісячні лізингові платежі та платежі по відшкодуванню витрат лізингодавцю, пов`язаних з виконанням договору.

З метою виконання умов договору лізингоодержувач сплатив лізингодавцю суму авансового внеску у розмірі 44 200 грн, після чого йому було передано транспортний засіб.

За період з травня 2018 року по вересень 2019 року ОСОБА_1 було сплачено на рахунок відповідача 282 380 грн.

Позивач вважає, що укладений між сторонами правочин є нікчемним з моменту його укладення, оскільки він не був посвідчений нотаріально, а відтак просив суд застосувати наслідки нікчемного правочину та стягнути з відповідача на його користь сплачені грошові кошти в сумі 282 380 грн., а також судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 2 800 грн та витрат на оплату професійної правової допомоги у сумі 4 000 грн.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 травня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 в порядку двосторонньої реституції грошові кошти в сумі 241 822,68 грн..

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 418,23 грн..

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу в сумі 4 000 грн..

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційний скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», визнавши, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не посвідчений нотаріально, зазначає про неправильне застосування судом норм ст. 216 ЦК України, а саме щодо не виключення із загальної суми, що присуджено до стягнення, плати за користування предметом лізингу в сумі 94 801,17 грн. Посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду змінити, зменшивши суму стягнення з 241 822,68 грн до 147 021,51 грн..

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 доводи апелянта не визнав, рішення суду просить залишити без змін, як постановлене з дотриманням вимог чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.05.2018 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до публічного договору № APLV8035 від 11.05.2018 року про надання фінансового лізингу, строком на 60 місяців, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua.

Згідно додатку №1 до вказаного договору, 18 травня 2018 року ТОВ «Автокредит Плюс» передав позивачеві автомобіль «Subaru tribeca», 2008 року випуску, державний номерний знак « НОМЕР_1 », вартістю 372 000 грн.

За умовами договору, Лізингоодержувач вносить аванс в розмірі 44 200 грн на транзитний рахунок № № НОМЕР_2 у АТ «ТасКомБанк» з здійсненням щомісячних платежів в розмірі 10 280 грн з відшкодуванням Лізингодавцю всіх витрат, що пов`язані з виконанням договору.

На виконання п.14.1.7. та п.14.3. договору, ОСОБА_1 вніс авансовий платіж в розмірі 44 200 грн, що підтверджується випискою за рахунком № НОМЕР_2 , а також квитанцією № 383545191 від 02.05.2018 року, після чого йому було передано транспортний засіб.

У подальшому позивач щомісяця сплачував платежі за користування предметом лізингу згідно графіку сплати лізингових платежів. З моменту підписання заяви позивачем було сплачено відповідачу 241 822 грн.

26 листопада 2019 року Актом приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» №79919, ОСОБА_1 передав автомобіль марки «Subaru tribeca», 2008 року, державний номерний знак « НОМЕР_1 », а ТзОВ «Автокредит Плюс» прийняв вказаний автомобіль.

Зазначені обставини відповідач визнає та не оспорює.

Правовідносини сторін у цій справі виникли з договору фінансового лізингу.

Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами частин другої та третьої статі 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки при укладенні договору лізингу не були дотримані вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий правочин є нікчемний, що відповідачем визнається та не оспорюється.

У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Оскільки лізингоотримувач відповідно до акту прийому-передачі від 26 листопада 2019 року повернув лізингодавцю предмет лізингу - транспортний засіб «Subaru tribeca», 2008 року випуску, державний номерний знак « НОМЕР_1 », а останній зі свого боку, прийнявши предмет лізингу, не повернув позивачу сплачені ним грошові кошти на виконання умов нікчемного договору, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо застосування наслідків нікчемності договору фінансового лізингу (двосторонню реституцію) шляхом повернення лізингоодержувачу сплаченої ним суми, розмір якої сторони не оспорюють.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову з огляду на їх доведеність і підставність, з урахуванням обставин, на які посилався позивач у контексті цієї справи, та з урахуванням дотримання принципу диспозитивності цивільного процесу.

Доводи апелянта про те, що не може бути стягнута з лізингодавця на користь лізингоотримувача плата за користування предметом лізингу в сумі 94 801,17 грн. колегія суддів не може прийняти до уваги з огляду на наступне.

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Правові висновки про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18).

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25 серпня 2020 року у справі № 226/629/18, від 04 червня 2020 року у справі № 290/815/17, від 16 березня 2020 року у справі № 755/14119/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі 243/993/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц.

Проте у цій справі ТзОВ «Автокредит Плюс» не зверталося до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 плати за користування предметом лізингу, не доводив розмір стягнення, такі позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» не заявлялись, суд не встановлював обставин і не перевіряв підстав щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку зі сплати лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу.

Отже для визначення розміру відшкодування вартості майна, яким користувався лізингоодержувач та який підлягає поверненню ТОВ «Автокредит Плюс», товариство мало довести розмір такого відшкодування.

ТзОВ «Автокредит Плюс» не позбавлено можливості звернутися до суду з позовом про стягнення з лізингоотримувача плати за користування майном переданого в лізинг.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував положення частини першої статті 216 ЦК України, оскільки не повернули позивача у первісний стан шляхом стягнення різниці вартості автомобіля після його експлуатації, є необґрунтованими та спростовуються змістом наведеної норми та правилами застосування інституту реституції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано норми матеріального права, тому підстав для зміни чи скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно дост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтаке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367,374,375 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», залишити без задоволення, а рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 травня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року

Суддя Т.Г. Чорна