ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2297/21 Справа № 212/6888/20 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач- ОСОБА_1

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничозбагачувальний комбінат »,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича,відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року, ухваленого суддею Власенком М.Д. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 13 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 04.10.1999 року по 28.09.2020 року працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання.

20.05.2017 року був звільнений з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Висновком МСЕК від 21.05.2020 році йому первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності по радикулопатії у зв`язку з професійним захворюванням та встановлено третю групу інвалідності безстроково.

Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що в наслідок професійного захворювання позивач відчуває стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта з іррадіацією в праві руку та ногу, порушену ходу, біль в плечових, ліктьових і колінних суглобах, обмеження рухів та хрускіт в них, заніміння кінцівок, переважно правих.

Зазначені больові відчуття турбують позивача і в нічний час, що в свою чергу порушує його сон та позбавляє можливості нормально відпочивати та призводить до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги позивача, що завдає суттєвих незручностей в повсякденному житті.

Тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття, особливостями лікування та необхідністю лікарського спостереження і вживанням лікарських засобів, що призводить до нераціонального витрачання часу, який позивач міг би приділяти своїй родини та близьких людей, на свій духовний, інтелектуальний розвиток. Вказане постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині.

У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 212 535 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» на користь держави судовій збір в розмірі 840,80 гривень.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Представник позивача, адвокат Меланчук І.В., не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне врахування висновків Верховного Суду, викладених в аналогічних справах та положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 в розмірі 212 535 грн.

Скаржник вважає, що стягнутий судом на користь позивача розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, які останній відчуває через отримане професійне захворювання, наслідком якого стала стійка втрата професійної працездатності, вперше в ступені 45% та встановлення третьої групи інвалідності, безстроково.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивачу систематично спричиняється фізичний біль, останній вимушений регулярно проходити медичне лікування, професійне захворювання призводить до істотної зміни звичайного способу життя, суттєвого зниження життєвої активності, стало причиною нераціональної втрати життєвого часу та енергії, супроводжується больовими відчуттями та дискомфортом.

Зазначені обставини переконливо доводять, що вже тривалий час життя позивача переповнене біллю та страждань, він потребує систематичного лікування, постійно відчуває наслідки професійного захворювання, які призвели до суттєвого обмеження організму, порушення його функцій, що як наслідок призвело до втрати позивачем охоронюваного блага - здоров`я, істотно знизило якість його життя, призвело до втрати блага повноцінно працювати, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, забезпечувати сім`ю, радіти життю, а також істотно знизило активність життя останнього.

Скаржник вказує, що, оцінюючи у сукупності зазначені обставини, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є належним чином обґрунтованим, справедливим та розумним, визначений з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати та ступеня втрати професійної працездатності, що свідчить про її домірність завданій моральній шкоді.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції фактичним обставинам справи ставить питання про зміну судового рішення в частині зменшення суми моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача до 20 000 грн.

При цьому, скаржник зазначає, що трудовий стаж позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить лише 11 місяців, з 04.10.1999 року по 28.09.2000 року. Вказує, що факт втрати позивачем професійної працездатності було встановлено 21.05.2020 року, тобто зі спливом 20 років після звільнення з підприємства. Зазначає, що відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача є його тривалий час роботи, майже 16 років на ПАТ «Кривбасзалізрудком» в важких та шкідливих умовах праці, тому вважає, що шкода здоров`ю позивача спричинена саме під час тривалої роботи на іншому підприємстві.

Відповідач вважає, що визначений судом до відшкодування розмір моральної шкоди не відповідає критеріям розумності і справедливості та судовій практиці в аналогічних справах, де стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці становив невеликий проміжок часу.

Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача протягом 11 місяців, а саме: з 04.10.1999 року по 28.09.2000 року на посаді слюсаря-ремонтника механічної майстерні цеху з ремонту технологічного обладнання Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» правонаступником якого є ПрАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", звільнився за власним бажанням ст. 38 КЗпП України ( копія трудової книжки а.с.38-40).

Позивачу ОСОБА_1 18.02.2020 року Висновком ЛЕК Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини м. Кривого Рогу, встановлено професійне захворювання за діагнозом: радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8, рецидивуючий перебіг, на фоні полісегментарної дископатії з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язово-тонічним і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня) з гіпотрофією м`язів плечового поясу, остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів.

Підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут: з 09.11.1988 р. по 27.02.1989 р. - водій Криворізької автобази № 20 Криворізького виробничого автотресту; з 04.10.1999р. по 28.09.2000р. - слюсар ремонтник механічної майстерні цеху з ремонту технологічного обладнання ВАТ «Центральний ГЗК»; з 20.12.2001 р. по 03.09.2002 p.- підземний гірник шахти «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком»; з 03.09.2002 року по 20.05.2017 року кріпильником ш. «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком».

Відповідно до вказаного медичного висновку, причинами професійного захворювання є: важкість праці: динамічне навантаження при загальному навантаженні (за участю м`язів рук, тулуба, ніг) 152 Вт при нормі до 90 Вт.

17.03.2020 року ПАТ «Кривбасзалізрудком» було складено Акт розслідування професійного захворювання позивача ОСОБА_1 , у якому визначено обставини виникнення професійного захворювання, а саме: працюючи кріпильником на шахті «Гвардійська» ПАТ «Кривбасзалізрудком» з 03.09.2002 року по 20.05.2017 року оглядав та здійснював поточний ремонт гірничих виробок (Затяжку боків та покрівлі, забутовку пустот), ремонтував ходові виробки, ляди, замінював окремі рами, елементи кріплення, затяжки, вилучав старі кріпильні рами.

Підставою встановлення профзахворювання також послужив профмаршрут, серед якого робота з 04.10.1999 року по 28.09.2000 року слюсарем ремонтником механічної майстерні цеху з ремонту технологічного обладнання ВАТ «Центральний ГЗК».

Згідно п. 18 вказаного акту причини виникнення хронічного професійного захворювання важкість праці: маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну, 36 кг. при гранично допустимій до 30, періодичне перебування в незручній позі 40,2 % при допустимому до 25%, згідно з вимогами Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та незабезпеченості факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» затверджених наказом МОЗ України №248 від 08.04.2014 р. Згідно п. 19 вказаного акту особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи не встановлено, через тривалий час роботи потерпілого в умовах дії шкідливих факторів. ( а.с.13-17).

Висновком МСЕК від 21.05.2020 році позивачу первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності по радикулопатії у зв`язку з професійним захворюванням та встановлено третю групу інвалідності безстроково ( а.с.9-10,11-12).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги позивача виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем, зокрема і під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача та наявності підстав, передбачених ст.ст.153, 237- КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду і вважає доводи сторін щодо заниженого та відповідно завищеного розміру моральної шкоди необґрунтованими, виходячи з огляду на таке.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно частині 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання П-4, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови праці.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, зокрема і з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи представника позивача ОСОБА_2 щодо заниженого та відповідача ПАТ «ЦГЗК» щодо завищеного розміру моральної шкоди стягнутої судом з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, наслідків професійного захворювання та ступеню втрати позивачем професійної працездатності 45%, встановлення третьої групи інвалідності, які встановлені йому вперше та безстроково з 12 травня 2020 року, період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача протягом майже одного року, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та невідворотність вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках та, виходячи із засад розумності і справедливості, визначив до стягнення компенсацію з ПАТ «ЦГЗК на користь позивача в розмірі 70 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб., з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням, зокрема і під час його роботи на підприємстві відповідача.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки судове рішення залишається без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 16 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: