Справа №551/37/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" листопада 2021 р. Шишацький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Вергун Н.В.,

за участю: секретаря судових засідань Барабан Ю.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

її представника - адвоката Маліченка Д.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

його представника - адвоката Нагайника М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Шишаки Полтавської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, стягнення грошової компенсації за частки вартості проведеного ремонту будинку, вартості транспортних засобів, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

15 січня 2018 року ОСОБА_1 звернула до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт їх спільного проживання однією сімєю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з березня 2006 року по 08 квітня 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості ? частини транспортних засобів, зокрема:

- напівпричепу вантажного бортового ОДАЗ 9370, 1987 року виробництва, в розмірі 17 401 грн. 50 коп.;

- напівпричіпу вантажного бортового ОДАЗ 9370, 1989 року виробництва, в розмірі 19 787 грн. 50 коп.;

- автомобіля марки « Opel Vivaro », 2003 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 72413 грн.50 коп.

Окрім цього, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості ? частини поліпшень, проведених у період часу з 29 червня 2006 року по 26 жовтня 2016 року в домоволодінні, що по АДРЕСА_1 в розмірі 50 000 грн. 00 коп. та витребувати у відповідача золотий ланцюжок 585 проби, розміром 55 см, вагою 7.40 г, повернувши його у її власність.

В обґрунтування поданого позову, позивач ОСОБА_1 послалася на те, що вона з початку 2006 року почала проживати разом з відповідачем ОСОБА_2 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою вона була зареєстрована з 29 червня 2006 року по 26 жовтня 2016 року.

08 квітня 2008 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

Факт спільного проживання з відповідачем до моменту реєстрації шлюбу підтверджується спільними фотокартками та поясненнями свідків.

При цьому, за час спільного проживання, завдяки спільним зусиллям, було набуте рухоме майно, зокрема,

- в 2013 році автомобіль марки « Opel Vivaro », 2003 року виробництва, вартістю 8000 доларів США, середня ринкова вартістю якого складає 144 827 грн. 00 коп.;

- в 2015 році напівпричіп ОДАЗ 9370, 1987 року випуску, середня ринкова вартість якого становить 34 803 грн. 00 коп.;

- в 2016 році напівпричіп ОДАЗ 9370, 1989 року випуску, середня ринкова вартість якого складає 39 575 грн.00 коп.

Після розірвання шлюбу 29 листопада 2016 року ОСОБА_2 без її згоди здійснив обмін автомобіля марки « Opel Vivaro », 2003 року виробництва, на транспортний засіб MAN 19.403 FLS/N,1995 року випуску.

Окрім цього, за час спільного проживання без реєстрації шлюбу та за період шлюбу за рахунок спільної праці та грошових коштів був відремонтований житловий будинок, шляхом його переобладнання та здійснення добудов, в якому вони спільно проживали, що істотно збільшило його вартість. Факт поліпшень, що відбувались в домогосподарстві, підтверджується відповідними фотокартками та поясненнями свідків.

Разом з цим, за час спільного життя, відповідач подарував їй золотий ланцюжок, вартістю 7 350 грн. 00 коп., яким у подальшому незаконно заволодів та відмовляється повернути у добровільному порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи № 551/37/18 між суддями Шишацького районного суду Полтавської області від 15 січня 2018 року, головуючим суддею у ній визначено суддю Сиволапа Д.С. / т.1, а. с. 1 /.

Ухвалою суду від 22 січня 2018 року провадження у справі відкрито, її розгляд ухвалено проводити у порядку загального позовного провадження, у зв`язку з чим розпочато підготовче провадження у справі / т.1, а.с. 57 /.

26 лютого 2018 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив, відповідно до якого він у задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити з огляду на його необґрунтованість та безпідставність.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову, відповідач послався на те, що починаючи з 29 червня 2006 року позивач разом з малолітнім сином винаймала у нього одну з кімнат житлового будинку, що підтверджується Договором найму від 29 червня 2006 року, який укладений у приміщенні Шишацької селищної ради Полтавської області, строком на п`ять років. Факт реєстрації позивача з 29 червня 2006 року у, належному йому, домоволодінні було викликано необхідністю укладання такого правочину. Більше того, позивач до 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбу, що повністю спростовує її доводи про, нібито, їх спільне проживання в складі однієї сім`ї без реєстрації шлюбу.

Капітальне переобладнання та будівництво домоволодіння розпочалося у 2006 році, яке орієнтовно закінчилося до реєстрації шлюбу з позивачем за його власні кошти, матеріали та завдяки зусиллями родичів й друзів.

Транспортирні засоби, зокрема бортовий причіп ОДАЗ, моделі 9370, 1987 року випуску, ним був придбав 02 липня 2015 року приблизно за 4 000 доларів США, тобто за кошти, які виручив від продажу автомобіля марки « Ford Tranzit », 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , який був придбаний 12 жовтня 2002 року.

Автомобіль марки « Opel Vivaro », 2003 року випуску, 14 грудня 2012 року також придбав за кошти, які отримав 31 серпня 2010 року від продажу автомобіля марки «Ford Tranzit », 1990 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , який був придбаним 12 жовтня 2002 року. У зв`язку з технічними несправностями автомобіля марки «Opel Vivaro» 07 жовтня 2016 року продав його на запчастини за 23 000 грн. 00 коп., половину від виручених грошей у розмірі 11 500 грн. 00 коп. у присутності свідка ОСОБА_3 передав позивачу.

Автомобільний бортовий напівпричіп ОДАЗ, моделі 9370, 1989 року випуску, був придбаний 16 листопада 2016 року за кошти, які були взяти у борг у ОСОБА_3 , що підтверджується відповідною розпискою.

Автомобіль MAN, моделі 19.403 FLS/N, 1995 року виписку, був придбаний 14 грудня 2016 року, тобто після розірвання шлюбу з позивачем.

Твердження позивача щодо незаконного утримання, належного їй золотого ланцюжка, не відповідає дійсності, оскільки після фактичного припинення шлюбних відносин, що мало місце 28 серпня 2015 року, остання забрала всі належні їй речі, в тому числі й ювелірні вироби, та залишила домогосподарство / т.1, а.с. 77 - 85 /.

Ухвалою суду від 12 березня 2018 року у справі призначено судову будівельно - технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту ОСОБА_8 / т.1, а.с.118-119 /.

Ухвалою суду від 13 червня 2018 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 прийнята до провадження суддею Вергун Н.В. / т. 1, а.с.149 /.

29 листопада 2018 року на адресу суду надійшов висновок судової будівельно - технічної експертизи № 24 від 17 листопада 2018 року, відповідно до якого загальна вартість поліпшень складає 268 790 грн. 00 коп. / т.1, а. с. 175-187 /.

10 січня 2019 року представник позивача - адвокат Маліченко Д.В. звернувся до суду з заявою про відмову від частини позовних вимог та збільшення позовних вимог, відповідно до якої в інтересах позивача відмовився від позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості ? частини напівпричепу вантажного бортового ОДАЗ 9370, 1989 року випуску, в розмірі 19 787 грн. 50 коп.

При цьому, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості ? частини автомобіля марки « Ford Tranzit », 2003 року випуску, жовтого кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 50 000 грн. 00 коп./ т.1, а.с.198 /.

Ухвалою суду від 14 січня 2019 року провадження у справі в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , компенсацію вартості ? частини напівпричепу вантажного бортового ОДАЗ 9370, 1989 року випуску, закрито. Натомість, прийнято до розгляду заяву адвоката Маліченка Д.В. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості ? частини автомобіля марки « Ford Tranzit », 2003 року випуску, жовтого кольору, державний номерний знак НОМЕР_4 , в розмірі 50 000 грн. 00 коп. Подальший розгляд справи ухвалено проводити за збільшеними позовними вимогами / т.1, а.с. 211-212 /.

Ухвалою суду від 11 травня 2019 року у справі клопотання представника позивача - адвоката Маліченка Д.В. задоволено частково та, як наслідок, призначено автотоварознавчу експертизу / т.2, а.с. 51 - 52 /.

02 січня 2020 року на адресу суду надійшов висновок експерта № 729/730/731 від 30 вересня 2019 року, відповідно до якого середня ринкова вартість напівпричепу бортового ОДАЗ 9370, 1987 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , станом на момент проведення експертизи, становить 67 856 грн.15 коп.; середня ринкова вартістю автомобіля марки « Opel Vivaro », 2003 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1 / вантажний /, станом на момент проведення експертизи, становить 131 990 грн.25 коп., а вантажопасажирського, - 159371 грн.00 коп. і пасажирського - 161 392 грн. 20 коп.; середня ринкова вартість автомобіля « Ford Tranzit 1998 », 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , станом на момент проведення експертизи, складає 95 573 грн. 00 коп. / т.2, а.с.123-139 /.

31 січня 2020 року на адресу суду від пердставника позивача - адвоката Маліченка Д.В. надійшла заява про уточнення позовних вимог, зокрема останній просив встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в складі однієї сім`ї як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу з 18 квітня 2006 року по 08 квітня 2008 року, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості ? частини поліпшень проведених за час проживання однією сім`єю в домоволодінні по АДРЕСА_1 , що були проведені у період часу з 18 квітня 2006 року по 26 жовтня 2016 року, у розмірі 136 889 грн.50 коп.

Окрім цього, просив стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості ? частин транспортних засобів, зокрема:

- напівпричепу вантажного бортового ОДАЗ 9370, 1987 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_5 , у розмірі 33 928 грн. 07 коп.;

- автомобіля марки « Opel Vivaro », 2003 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1 / вантажопасажирський / у розмірі 79 685 грн. 50 коп.;

- автомобіля марки « Ford Tranzit 1998 », 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , у розмірі 47 786 грн. 50 коп. / т.2, а. с. 152-155 /.

Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закрито, її розгляд призначений у відкритому судовому засіданні / т.3, а. с. 77-79 /.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити, виходячи з обставин, що у ньому викладені з урахуванням внесених до нього змін та уточнень.

При цьому, позивач категорично заперечила факт надання їй готівкових коштів, виручених за продаж автомобіля та звернула увагу суду на те, що подарований їй відповідачем золотий ланцюжок разом з іншими ювелірними прикрасами були проти її волі забрані останнім після фактичного припинення шлюбних відносин.

Відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити з огляду на обставини, що викладені у відзиві та поданих до суду письмових тезах.

Вислухавши пояснення сторін, свідчення свідків, оцінивши докази у справі з точки зору їх належності, допустимості та взаємозв`язку, суд, керуючись принципом верховенства права, приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що 19 травня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського райуправлінні юстиції Полтавської області розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що видано свідоцтв про розірвання шлюбу серїі НОМЕР_6 / т.1, а.с. 113 /.

29 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , строком на п`ять років, укладено договір найму, відповідно до якого останній, як домовласник, надав наймачу житлову кімнати у будинку АДРЕСА_1 / т.1, а. с. 85 /.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердила свій підпис на примірнику договору та не заперечувала факт його укладання, звернувши увагу суду, що необхідність в укладанні такого правочину була викликана її майбутнім працевлаштуванням на території колишнього Шишацького району Полтавської області.

При цьому, суд не бере до уваги тверджень представника позивача - адвоката Маліченка Д.В. про недійсність цього правочину через невідповідність його вимогам ст. 759 ЦК України, тому він не може прийматися до уваги суду, оскільки недійсність такого правочину не оспорювалась.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З 29 червня 2006 року по 26 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Бутова Долина Великобагачанського району Полтавської області, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 / т.1 , а.с. 7, зворот, а.с. 14 /.

08 квітня 2008 року сторони у Яреськівській сільські раді Шишацького району Полтавської області зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів цього ж дня зроблено актовий запис за № 02 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 /т.1, а. с. 9 /.

29 листопада 2016 року у Шишацькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області шлюб між сторонами розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 8 та видано свідоцтво серії НОМЕР_8 / т.1, а. с. 10 /.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Так, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт спільного проживання з відповідачем, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу у період часу з 18 квітня 2006 року по 08 квітня 2008 року.

Сам по собі факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат на утримання житла та іншого майна, його ремонт, а також придбання майна в інтересах сім`ї в період з 18 квітня 2006 року по 08 квітня 2008 року та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Допитані в судовому засіданні свідки, що викликані за клопотанням позивача, є її родичами та близькими подругами, вказують лише на факт спілкування сторін й проживання ОСОБА_1 у домогосподарстві відповідача. Конкретні обставини ведення сторонами спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї ними повідомлені не були.

Спільні поїздки до матері позивача, спільний відпочинок на Чорному морі, а також інших місцях, на які посилається позивач, не утворює склад сімейних правовідносин, в розумінні положень статті 74 СК України, а тому не доводить його позовних вимог.

Надані суду позивачем фотокартки на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем в період часу з 18 квітня 2006 року по 08 квітня 2008 року, на думку суду, підтверджують лише той факт, що сторони по справі багато часу проводили разом і підтримували спілкування.

За правилами ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення / ч. 2 ст. 80 ЦПК /.

Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості ? частини поліпшень, проведених у період часу з 18 квітня 2006 року по 26 жовтня 2016 року в домоволодінні, що по АДРЕСА_1 , суд приходить до таких висновків.

Так, у сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя: особиста приватна власність дружини/чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане кореспондується зі статтею 368 ЦК України.

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, частиною сьомою статті 57 СК України встановлено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є одноосібним власником житлового будинку, 1967 року побудови, що по АДРЕСА_1 , що не заперечувалось позивачем та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно / т. 1, а. с. 20; т. 3, а.с. 187 - 191 /.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників /зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна/, при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 та в постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 451/847/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 362/6056/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 444/372/18.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є виключно оціночним поняттям.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Таким чином, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року при розгляді справи № 214/6174/15-ц / провадження № 14-114цс20/.

Враховуючи наведене, оцінивши належним чином докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки позивач ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів того, що житловий будинок, який є власністю відповідача, за час шлюбу істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок її власних трудових або грошових затрат, оскільки поліпшення будинку, на які посилається позивач, стосуються здебільшого ремонту житла та його оздоблення, що не є невід`ємною частиною будинку. Сам по собі ремонт у будинку, заміна шпалер, дверей, вікон, їх фарбування, заміна сантехніки, обмеблювання, тощо не є таким поліпшенням, що доводить істотність збільшення її вартості в період перебування сторін у шлюбі.

При прийнятті такого рішення, суд вважає, що тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів надано, окрім фотокарток та пояснень свідків / прямих родичів та подруг /, не було.

На думку суду, проведена у справі судово - будівельна технічна експертиза № 24 від 17 листопада 2018 року не визначає збільшення вартості майна та істотність такого збільшення шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення, суд не приймає її до уваги.

Під час розгляду справи була допитана судовий експерт ОСОБА_8 , яка пояснила, що для визначення вартості поліпшень спірного житлового будинку був застосований метод порівняльного підходу про продаж аналогічних об`єктів нерухомого майна, які на момент експертизи були проданими обєктами нерухомості.

Вирішуючи позов у частині витребування майна / золотого ланцюжка / з чужого незаконного володіння, суд приходить до наступного.

Так, згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати /добросовісний набувач/, власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом / пункт 3 частини першої статті 388 ЦК / відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника / або законного володільця /.

Відповідно до частини другої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Водночас відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 /провадження № 12-157гс19/, у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів.

Звертаючись з позовом до суду про витребування у відповідача, належного їй золотого ланцюжка, як доказ належності їй ювелірного виробу послалась на квитанцію ПП « Кива » від 08 березня 2016 року / т. 1, а.с. 22 / та не надала суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження обставин його вибуття та того, що вказаний ланцюжок перебуває у незаконному володінні відповідача, який, між тим, під час розгляду справи категорично заперечив вказану обставину.

У частині стягнення з відповідача компенсації вартості ? частини транспортних засобів, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованом шлюбі з 08 квітня 2008 року по 29 листопада 2016 року.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до інформації Регіонального сервісного центру в Полтавській області від 11 лютого 2019 року, яка надійшла на адресу суду 14 лютого 2019 року, за ОСОБА_2 за період часу з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2018 року зареєстровані наступні автомобілі:

- 12 січня 2002 року автомобіль марки « Ford Transit », 1990 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , автомобіль знято з обліку 13 жовтня 2010 року перереєстровано на іншого власника;

- 27 листопада 2009 року автомобіль марки « Ford Transit »,2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , 12 жовтня 2016 року перереєстровано на іншого власника;

- 14 грудня 2012 року автомобіль марки « Opel Vivaro », 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , 07 жовтня 2016 року автомобіль перереєстровано на іншого власника;

- 02 липня 2015 року напівпричіп марки ОДАЗ 9370, 1987 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 ,

- 16 листопада 2016 року напівпричіп марки ОДАЗ 9370, 1989 року випуску, номерний знак НОМЕР_9 ,

- 14 грудня 2016 року автомобіль марки MAN 19.403 FLS/N, 1995 року випуску, номерний знак НОМЕР_10 ;

- 17 листопада 2017 року автомоібль марки « Opel Vivaro », 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_11 / т.2, а.с. 13 - 14; 22 - 23 /.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини / навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо / самостійного заробітку /доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту /стаття 61 СК України/.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором /частина перша статті 70 СК України/.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними /частини перша, друга статті 71 СК України/. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України /частина четверта статті 71 СК України/.

.

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим /частина друга статті 183 цього Кодексу/, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності / пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України /, спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Разом з тим положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача - співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1-4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв`язку з неможливістю виділення її в натурі.

Разом з тим норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-2405цс16.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд установив, що спірні транспортні засоби придбані сторонами під час перебування їх у шлюбі. При цьому, відповідачем будь-яких доказів, у розумінні статей 76-81 ЦПК України, на підтвердження своїх доводів про те, що спірні транспортні засоби хоч і були придбані ним у період шлюбу з позивачем, однак куплені за особисті його кошти та кошти взяті у борг, не надано, тобто ОСОБА_2 презумпція спільного сумісного майна не спростована, що є його процесуальним обов`язком.У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували набуття спірного майна за рахунок коштів відповідача, тобто за його особисті кошти, розмір цих коштів та джерело їх походження.

Оскільки сторони не погодили порядок поділу трьох спірних автомобілів, а частки в цьому об`єкті права спільної сумісної власності подружжя є рівними, попередньо відповідна грошова компенсація на депозитний рахунок суду не внесена, то суд констатує, що кожен з членів подружжя має право по 1/2 частині у праві власності на зазначені автомобілі без реального їх поділу, тому у задоволені позову в цій частині необхідно відмовити.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, стягнення грошової компенсації за частки вартості проведеного ремонту будинку, вартості транспортних засобів, витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текс рішення буде виготовлено 29 листопада 2021 року.

Головуючий суддя: