Справа № 237/3934/21
Провадження № 2/237/1504/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12.11.21 року м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Ліпчанського С. М.,

при секретарі Бахтіяровій Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мар?їнської міської військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області, третя особа: Відділ з питань державної реєстрації Мар?їнської міської ВЦА про виділ частки із майна спільної часткової власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Мар?їнського районного суду Донецької області з позовною заявою про виділ частки із майна спільної часткової власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до технічної документації вказана частина житлового будинку є відокремленою квартирою АДРЕСА_2 , однак за правовстановлюючими документами вказана як частина будинку. Позивач просить в судовому порядку виділити його частину в натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, як цілу частину із спільної часткової власності.

У судове засідання позивач та відповідач, третя особа не з?явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Позивач, ОСОБА_1 , подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач, Мар?їнська міська військово-цивільна адміністрація Покровського району Донецької області подала до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, просив вирішити справу відповідно до положень чинного законодавства.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів за № 152898, ОСОБА_1 на підставі договору дарування посвідченого 28.09.2004 року приватним нотаріусом Ністратовою Р. І. є власником ј частини житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до технічних характеристик ј частина будинку з надвірними побудовами в АДРЕСА_3 . складає відокремлену квартиру АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказав на те, що не може розпорядитися своєю часткою житлової будівлі на власний розсуд без узгодження зі співвласником, оскільки вона не виділена із спільної власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

За домовленістю між співвласниками майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, може бути поділене шляхом встановлення часток співвласників у праві власності на спільне майно. За ініціативою одного або декількох співвласників та у разі відсутності згоди решти співвласників поділ майна можливий в судовому порядку.

При поділі майна чинним є правило про рівність часток всіх співвласників, якщо інше не встановлене законом, домовленістю співвласників або судом.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.

Також слід зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказав, що приватна власність громадян, як одна із рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна (п. 5 Постанови).

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у ст. 357 ЦК України.

Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 364, 368, 370 ЦК України, ст. 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 263-265, 352-354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Мар?їнської міської військово-цивільної адміністрації, третя особа: Відділ з питань державної реєстрації Мар?їнської міської ВЦА Донецької області про виділ частки із майна спільної часткової власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Скасувати рішення № 59538184 від 29.07.2021 року про припинення права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 7510948, 07.10.2004 року 00:00:00, реєстратор: Районне комунальне підприємство «Мар?їнеське бюро технічної інвентаризації».

Поновити реєстрацію права власності на ј частину житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, квартиру АДРЕСА_4 .

Скасувати договір дарування ј частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (загальною площею 33,3 кв.м., житловою площею 13,4 кв.м.) за адресою АДРЕСА_3 , номер об?єкта в РПВН 7510948.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. М. Ліпчанський

Дата документу 12.11.21 року