ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6763/21 Справа № 204/7725/17 Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю квартири і боргових зобов`язань та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначив, що 28 червня 1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що відповідно до Договору купівлі-продажу, виданого 21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міщенко М.В., відповідач купила квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки спірне нерухоме майно було набуте подружжям за спільні кошти (в період перебування у зареєстрованому шлюбі, під час якого сторони мали спільний бюджет та спільно вели господарство, мешкали разом), позивач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

В квітні 2018 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю квартири і боргових зобов`язань та поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 посилалася на обставини, які зазначила у відзиві на первісну позовну заяву. Додатково зазначила, що у випадку, якщо відповідач за зустрічним позовом не визнає наявність сумісного боргу та вважає, що кошти, які внесла на придбання сумісного майна позивач за зустрічним позовом належать тільки їй, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом. Відповідач за зустрічним позовом ніколи не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, витрати щодо оплати комунальних послуг завжди несе виключно позивач за зустрічним позовом, а те, що відповідач за зустрічним позовом ухиляється від утримання дитини підтверджується тим, що ним було оскаржене рішення суду про стягнення аліментів.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 23160 (двадцять три тисячі сто шістдесят) гривень 00 копійок.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю квартири і боргових зобов`язань та поділ майна подружжя - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року по цивільній справі №204/7725/17 за ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю квартири і боргових зобов`язань та поділ майна подружжя та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог за первісним позовом, позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 по справі №204/7725/17 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27.04.2021 року - без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 28 червня 1997 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року, що набрало законної сили 06 жовтня 2017 року, розірвано (т.1 а.с.8, 12).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.9).

29 березня 2002 року під час перебування у шлюбі відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_2 (т.1 а.с.35).

27 листопада 2012 року між відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) та третьою особою ОСОБА_3 укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до п. 1.1. якого третя особа ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти у гривні в еквіваленті 15000 доларів США на умовах даного договору (т.1 а.с.40).

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору грошові кошти були позичені на ремонт квартири на АДРЕСА_3 , що належала відповідачу, та були нею отримані 27 листопада 2012 року.

21 листопада 2016 року між третьою особою ОСОБА_3 та відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_1 укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 78160 грн, що в еквіваленті за курсом НБУ на 20 листопада 2016 року складає 3000 доларів США. Грошові кошти позики надаються для доплати вартості квартири АДРЕСА_1 , та сплати податків, зборів та інших платежів для покупки та при укладанні договору купівлі-продажу вказаної квартири на ім`я ОСОБА_1 (т.1 а.с.41).

Факт отримання відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_1 зазначених коштів підтверджується розписками ОСОБА_1 від 27 листопада 2012 року та 21 листопада 2016 року (т.1 а.с.42-43).

18 листопада 2016 року відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) було здійснено продаж квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с.36).

21 листопада 2016 року відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 в період шлюбу купила квартиру АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.6, 37-39).

У своєму зустрічному позові позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 визнала, що спірна квартира належить до спільної сумісної власності (т.1 а.с.81-84).

Покази допитаних у суді першої інстанції в судовому засіданні свідків зі сторони позивача за зустрічним позовом судом першої інстанції до уваги не прийняті, оскільки вони лише свідчать про факт розрахунку позивача за зустрічним (відповідача за первісним) позовом за виконані ремонтні роботи з робітниками. Покази третьої особи ОСОБА_3 судом першої інстанції до уваги також не приймаються, оскільки він є заінтересованою особою у справі, так як перебував у дружніх відносинах з батьком позивача за зустрічним (відповідача за первісним) позовом та перебуває у добрих відносинах з останньою до цього часу.

У рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2020 року, у цивільній справі № 204/573/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості судом встановлено, що зазначення у договорах позики цільового призначення грошових коштів, а саме: на проведення ремонту та придбання нового житла, не дає підстави для висновку на укладення ОСОБА_1 договорів позики в інтересах сім`ї, а також, що саме ці грошові кошти витрачені на проведення ремонту та придбання нового житла.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також судом першої інстанції враховано, що питання щодо спірних боргових зобов`язань сторін у справі вирішено рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2020 року, у цивільній справі № 204/573/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та такі боргові зобов`язання не є спільною сумісною власністю подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Згідно частини третьої статті 70 СК України, частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Вирішуючи спір, судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю та частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Проживання дитини з відповідачем за первісним позовом, з огляду на положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачем за первісним позовом не доведено.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 та відмовляючи у позовних вимогах зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18), а тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що дитина проживає разом із нею, а тому її частка в квартирі має бути збільшена, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки проживання дитини з відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 , з огляду на положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя, наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, апелянтом не доведено.

Твердження апелянта, що в переважній більшості вона займалася ремонтом квартири, здійснювала оплату за виконану роботу та сплачує комунальні платежі, колегія суддів ставиться критично, оскільки не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова