Ухвала

15 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 757/65221/17

провадження № 61-2003ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення додаткової заробітної плати, середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») на свою користь додаткову заробітну плату в розмірі 270 000 грн, а також - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 лютого 2015 року по день постановлення рішення суду; зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» визнати його кредитором ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»та включити його вимоги в розмірі додаткової заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», які підлягають задоволенню в порядку другої черги.

Позов мотивовано тим, що 01 жовтня 2014 року його було прийнято на роботу на посаду національного директора з продажів РБ ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк». Згідно з довідкою від 24 березня 2015 року № 20/1/1-4710 за листопад 2014 року йому було виплачено заробітну плату, але додаткової заробітної плати не виплачено. Наказом ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» від 04 лютого 2015 року № 36-п його було звільнено з роботи з 04 лютого 2015 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників. 20 березня 2015 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію». Уповноважена особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відмовилася включати заборгованість до акцептованого реєстру кредиторів, чим порушено його права.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03 вересня 2020 року № 1627 було відкликано повноваження ліквідатора ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», делеговані Луньо І. В. рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 22 червня 2019 року № 1175. Визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» здійснюються Фондом безпосередньо.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року скасовано в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вчинити дії та прийнято в цій частині нову постанову. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визнати ОСОБА_1 кредитором ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та включити вимоги в розмірі додаткової заробітної плати в сумі 270 000 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», які підлягають задоволенню в порядку другої черги. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року залишено без змін.

04 лютого 2021 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Предметом позову в цій справі є стягнення додаткової заробітної плати в розмірі 270 000 грн, а також - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого не вказано позивачем та не встановлено судами попередніх інстанцій. Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Тобто саме на позивача покладено обов`язок визначення і наведення в позовній заяві ціни позову. Оскільки позивач не вказав грошової оцінки його вимоги про стягнення середнього заробітку, то вказана вимога не береться судом до уваги при визначенні ціни позову. За таких обставин ціна позову в цій справі становить 270 000 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн). Тобто справа № 757/65221/17 в цій частині не підлягає перегляду в касаційному перегляду в силу вимог закону як справа з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, предметом позову в цій справі є зобов`язання визнати кредитором і включення вимоги в розмірі додаткової заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», які підлягають задоволенню в порядку другої черги.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Справа в зазначеній частині є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу в частині позовних вимог про визнання незаконним надання основних щорічних оплачуваних відпусток меншої, ніж визначено законом, тривалості та зобов`язання вчинити дії малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб обґрунтував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а вирішення цієї справи має виняткове значення для нього, оскільки наразі відсутній висновок Верховного Суду про застосування норми права у подібних правовідносинах.

Наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду, заявник не навів норми права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду, і не конкретизував правовідносин, в яких цей висновок відсутній. Враховуючи наведене, формальне посилання заявника на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не свідчить про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так як заявник не навів обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, а також не виділив особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін справи.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, тому що це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Аргументи заявника про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, про те, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, в постановах Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року у справі № 308/3282/15-ц та від 14 лютого 2018 року у справах №№ 761/20903/15-ц, 553/2630/15-ц, про те, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банк вже було введено тимчасову адміністрацію та розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 березня 2018 року у справі № 910/8297/17, про те, що відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», при цьому задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та від 19 травня 2020 року у справі № 761/35141/17, про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, не заслуговують на увагу, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать наведеним правовим висновками Верховного Суду України і Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 755/3946/17 викладено такий правовий висновок: початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення працівником сум в інший спосіб, аніж шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про включення грошових вимог щодо заробітної плати до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Вказаний правовий висновок, який узгоджується із вищевикладеними правовими висновками, був застосований апеляційним судом в цій справі.

Посилаючись на правовий висновок, викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та від 19 травня 2020 року у справі № 761/35141/17, заявник ототожнює поняття «середнього заробітку», який дійсно не входить до структури заробітної плати, і «додаткової заробітної плати», яка входить до структури заробітної плати. Так, рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та включення цих вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», які підлягають задоволенню в порядку другої черги, залишене без змін оскаржуваною постановою апеляційного суду. Натомість висновок апеляційного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення додаткової заробітної плати не суперечить правовим висновкам, на які посилається заявник, та відповідає правовими висновками, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 755/3946/17.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення в постанові Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відстрочення сплати судового збору.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення додаткової заробітної плати, середнього заробітку та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко