Справа № 161/9185/20-ц Головуючий 1 інстанція- Остапчук Т.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 26 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Акіонерного товариства «Державний ощадний банк України» про відшкодування завданої шкоди,-

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулися до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що працював на посаді інкасатора-водія філії Волинське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України». ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання своїх трудових обов`язків, керуючи належним Ощадбанку автомобілем «Форд-Транзит», реєстраційний номер НОМЕР_1 , потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, а саме виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся із автомобілем «Форд-Карго» реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті якої інкасатор ОСОБА_2 загинув на місці, а він та водій іншого автомобіля отримали різного ступеня тяжкості тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Вказував, що наказом територіального управління Держгірпромнагляду у Київській області та м.Києві № 374-Р від 25 грудня 2012 року утворено комісію з проведення спеціального розслідування вказаного нещасного випадку у філії Волинське обласне управління Ощадбанку. За результатами проведення спеціального розслідування нещасного випадку 25 вересня 2013 року складено акт за формою Н-5, у розділі 4 якого комісія вказала, що причиною настання нещасного випадку є порушення правил безпеки руху, що призвело до виїзду на смугу зустрічного руху і зіткнення із автомобілем, який рухався назустріч. Комісія дійшла висновку, що нещасний випадок з ним вважається не пов`язаним з виробництвом з урахуванням витягу з ЄРДР та обвинувального акта у відношенні нього. У зв`язку з чим акт форми Н-1 комісією не складався. Довідкою МСЕК встановлена 3-тя група інвалідності із втратою 40 % працездатності.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 листопада 2013 року визнано незаконним та скасовано акт форми Н-5 від 25 вересня 2013 року про проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_1 у філії Волинське обласне управління Ощадбанку та зобов`язано територіальне управління

- 2 -

Держгірпромнагляду у Київській області та м. Києві провести повторне спеціальне розслідування нещасного випадку та скласти акт за формою Н-5 та акт про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом за формою Н-1.

Посилався, що вироком Горохівського районного суду Волинської області від 22 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 січня 2016 року, він був виправданий у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Згідно акту форми Н-5 проведення додаткового спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_1 у філії Волинського обласного управління Ощадбанку, складеного 15 листопада 2016 року комісією Головного управління Держпраці у Київській області та затвердженого начальником Головного управління 16 листопада 2016 року, нещасний випадок з інкасатором-водієм сектору інкасації коштів та перевезення цінностей (м.Нововолинськ) відділу інкасації коштів та перевезення цінностей філії - Волинське обласне управління ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_1 слід вважати таким, що пов`язаний з виробництвом. Також за результатами даного нещасного випадку складено акт за формою Н-1.

Висновком МСЕК від 17 січня 2017 року йому визначено 40% стійкої втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності. Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Нововолинську Волинської області від 25 січня 2017 року йому призначена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 10880 грн. та призначена щомісячна грошова допомога у зв`язку із частковою втратою працездатності у розмірі 1284,34 грн.

Позивач вважає, що набув права на отримання одноразової та щомісячної допомоги із ІНФОРМАЦІЯ_1, однак з вини обох відповідачів такі виплати призначені йому на 4 роки пізніше, чим завдано шкоди. Так у випадку своєчасного призначення одноразової допомоги він мав право на її отримання у розмірі 117 554 грн., а фактично виплачено 77 112 грн. збитки становлять 40 442 грн. Розмір неотриманих щомісячних страхових виплат за період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 25 січня 2017 року становить 62932,66 грн. Окрім того, з вини банку він фактично був обмежений як в праві на щомісячну соціальну допомогу, так і на здійснення трудової діяльності, так як під тиском всіх обставин змушений був звільнитися з роботи. Вважає, що має право на відшкодування заробітку згідно розрахунку не нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з моменту звільнення 09 квітня 2013 року до моменту призначення йому Фондом соціального страхування щомісячної грошової допомоги 25 січня 2017 року у розмірі 106983,15 грн. не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, а також моральної шкоди у розмірі 20000 грн.

У зв`язку з наведеним просив стягнути з кожного з відповідачів по 40442 грн. недоотриманої одноразової грошової допомоги, стягнути з Державної служби України з питань праці та AT «Ощадбанк» на його користь 62932,66 грн. недоотриманої щомісячної грошової допомоги, стягнути з AT «Ощадбанк» на його користь 106983,15 грн. не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, стягнути з Державної служби України з питань праці та AT «Ощадбанк» на його користь 20000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 26 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове, яким задоволити його позов у повному обсязі, посилаючись на сумнівність аргументації суду першої інстанції з точки зору юридичної теорії та практики.

- 3 -

Основна частина апеляційної скарги за своїм змістом повторює зміст позову і мотивована неналежною оцінкою судом того факту, що позивач як потерпілий від нещасного випадку на виробництві не отримав відшкодування за період із ІНФОРМАЦІЯ_1 по 20 січня 2017 року з вини Державної служби України з питань праці у зв`язку із несвоєчасним складанням акту форми Н-1 та невиконанням рішення суду від 25 листопада 2013 року. Вважає, що у зв`язку із допущеними роботодавцем і органами державної влади порушеннями він тривалий час був позбавлений можливості звернутися до бюро МСЕК для встановлення ступеня втрати професійної працездатності і отримати належні страхові виплати одноразової і щомісячної допомоги. Вказує, що судом не було ні вирішено, ні з`ясовано належним чином питання про стягнення середнього заробітку. Судом не застосована ст.1195 ЦК України та помилково відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди.

Відповідач Державна служба України з питань праці подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду. Вказала, що Державна служба України з питань праці не є належним відповдіачем, яким є Головне управління Держпраці у Київській області, яке складало відповдіни акт і яке є окремою юридичною особою.

Відповідач АТ «Державний ощадний банк України» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому послався на правильність судового рішення та безпідствність апеляційної скарги, зазначив, що Ощадбанком не допущено жодних прогтиправних дій чи бездіяльності, які б могли бути підставою для відшкодування шкоди. Також послався, що судовими рішеннями з Ощадбанку вже стягнуто на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000 грн. на пдставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, яка покладала обов?язок відшкодування моральної шкоди завданої умовами виробництва саме на роботодавця, про що вказано у постанвоі Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 165/1620/17.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Назарук Ю.В. належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу адвоката судовою повісткою і повідомленням про її доставлення.

07 грудня 2021 року, тобто за два дні до розгляду адвокат Назарук Ю.В. подала клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференії, яке відхилене з огляду на порушення нею п`ятиденного строку подання клопотання, передбаченого ст.212 ЦПК України.

09 грудня 2021 року, тобто в день розгляду, адвокат Назарук Ю.В. подала клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на спалах у світі коронавірусу і неможливість з`явитися до суду.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки відповідачки з таких міркувань.

По-перше, постановою КМ України від 11 березня 2020 року карантин, у зв`язку із поширенням хвороби COVID-19, на даний час є адаптивним і не перешкоджає явці до суду учасника справи. Так постановою КМУ від 04 травня 2020 року № 343 дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів, а постановою КМУ від 20 травня 2020 року № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених п.3 цієї постанови,

- 4 -

на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м.Києві). Зокрема, дозволено із 22 травня 2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні, а з 25 травня 2020 року - перевезення пасажирів метрополітенами.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

По-друге, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення більше півтора року, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

Також апеляційний суд враховує, що справа вже відкладалася за клоптанням пердставника позивача.

І по-третє, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що позивач подав апеляційну скаргу, в якій грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо незаконності і необгрунтованості судового рішення та наявності підстав для його скасування.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача, а вказані у її заяві про відкладення розгляду причини неявки визнати неповажними.

Представник відповідача Державної служби України з питань праці Серебрякова Н.С. всуді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування, а також на неналежність відповідача.

Представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» в суді апеляційної інстанції послався на законність і обгрунтованість судового рішення та необхідність залишення його без змін. Вказав про необгрунтованість апеляційної скарги позиача.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

- 5 -

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із філією Волинське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України», обіймаючи посаду інкасатора-водія.

ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання своїх трудових обов`язків ОСОБА_1 , керуючи належним Ощадбанку автомобілем «Форд-Транзит», реєстраційний номер НОМЕР_1 , потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, а саме на 124 км автодороги «Нововолинськ-Іваничі-Горохів-Берестечко» виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся з вантажним автомобілем «Форд-Карго», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 . В результаті ДТП інкасатор ОСОБА_2 загинув на місці, а він та водій іншого автомобіля ОСОБА_4 отримали різного ступеня тяжкості тілесні ушкодження.

Наказом територіального управління Держгірпромнагляду у Київській області та м.Києві № 374-Р від 25 грудня 2012 року утворено комісію з проведення спеціального розслідування вказаного нещасного випадку у філії Волинське обласне управління Ощадбанку. 25 вересня 2013 року за результатами проведення спеціального розслідування комісією складено акт за формою Н-5, у розділі 4 якого комісія вказала, що причиною настання нещасного випадку є порушення правил безпеки руху, що призвело до виїзду на смугу зустрічного руху і зіткнення із автомобілем, який рухався назустріч. Комісія дійшла висновку, що нещасний випадок із ОСОБА_1 вважається не пов`язаним з виробництвом з урахуванням витягу з ЄРДР та обвинувального акта у відношенні ОСОБА_1 . Акт форми Н-1 комісією не складався. Довідкою МСЕК встановлена 3-тя група інвалідності із втратою 40 % працездатності.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 листопада 2013 року за позовом ОСОБА_1 визнано незаконним та скасовано акт форми Н-5 від 25 вересня 2013 року про проведення спеціального розслідування нещасного випадку та зобов`язано територіальне управління Держгірпромнагляду у Київській області та м.Києві провести повторне спеціальне розслідування нещасного випадку та скласти акт за формою Н-5 та акт про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом за формою Н-1.

Вироком Горохівського районного суду Волинської області від 22 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 12 січня 2016 року, ОСОБА_1 виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Згідно акту форми Н-5 проведення додаткового спеціального розслідування нещасного випадку, що стався ІНФОРМАЦІЯ_1 у філії Волинського обласного управління Ощадбанку, складеного 15 листопада 2016 року комісією Головного управління Держпраці у Київській області та затвердженого начальником Головного управління 16 листопада 2016 року, нещасний випадок з інкасатором-водієм сектору інкасації коштів та перевезення цінностей (м.Нововолинськ) відділу інкасації коштів та перевезення цінностей

- 6 -

філії - Волинське обласне управління ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_1 слід вважати таким, що пов`язаний з виробництвом. Також за результатами даного нещасного випадку складено акт за формою Н-1.

Висновком МСЕК від 17 січня 2017 року ОСОБА_1 визначено 40% стійкої втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності.

Постановами відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Нововолинську Волинської області № 0315/3365/3365/6241від 25 січня 2017 року ОСОБА_5 , який перебуває на обліку з 30 грудня 2016 року, має зареєстрований страховий випадок трудове каліцтво, що сталось ІНФОРМАЦІЯ_1, призначена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 10880 грн. та призначена щомісячна грошова допомога у зв`язку із частковою втратою працездатності у розмірі 1284,34 грн. з проведенням виплат з 30 грудня 2016 року по 17 січня 2018 року включно та донарахуванням щомісячних виплат за грудень 2016 року в розмірі 82,86 грн.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області із позовом про стягнення із AT «Ощадбанк» на його користь 640000 грн. моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року позов задоволено частково, стягнуто з AT «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 50000 грн. моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві та 800.00 грн. судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін рішенням апеляційного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року і постановою Верховного Суду від 07 травня 2020 року.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідно до судових рішень у справі № 165/551/17 у ОСОБА_5 виникло право на страхові виплати з моменту встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності у розмірі 40 %, тобто із 30 грудня 2016 року, а не з моменту настання нещасного випадку на виробництві.

Також, рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 листопада 2013 року у справі № 165/3556/13-ц обов`язок провести повторне спеціальне розслідування нещасного випадку, що стався з інкасатором-водієм ОСОБА_1 на Територіальне управління Держгірпромнагляду у Київській області та м.Київ, яке тривалий час не виконувалося і саме до даної особи позивач має право звернутися з вимогами про відшкодування шкоди.

Окрім того, суд керувався тим, що відповідно до ст.1166 ЦК України для відшкодування шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини, яікі відсутні, зокрема протиправна поведінка, збитки як такі та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд в достатній мірі не врахував предмет спору.

Зокрема позивачем заявлені вимоги до Державної служби України з питань праці про відшкодування завданої позивачу шкоди у зв`язку із несвоєчасним складанням акту форми Н-1 та невиконанням рішення суду від 25 листопада 2013 року і як наслідок несвоєчасним отриманням страхових виплат, які на його думку мали бути призначені йому ще у 2012 році.

- 7 -

Аналіз змісту позовних вимог свідчить про те, що спір пов`язаний із відшкодуванням шкоди, завданої на думку позивача бездіяльністю органу державної влади.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями 1173, 1174 України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч.2 ст.48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (п.6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (п.4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (п.33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (п.26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (п.22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (п.35), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 та від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (п.30)).

Постановою КМ України № 442 від 10 вересня 2014 року утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з питань праці та Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки і поклавши на Службу, що утворюється, функції з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються (п.1). Установлено, що центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються (п.5).

Відповідно до Положення про Головне управління Держпраці у Київській області головне управління є територіальним органом Державної служби України з питань праці (п.1). Головне управління є юридичною особою публічного права, неприбутковою установою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в установах Державної казначейської служби України (п.15).

Судом встановлено, що відповідач Держава служба України з питань праці не є органом, бездіяльністю якого заподіяно шкоду, оскільки не складала ні акту форми Н-5, ні акту за формою Н-1. Вказані акти складені комісією Головного управління Держпраці у Київській області,та затверджені начальником Головного управління, яке є юридичною особою.

Суд наведеного не врахував, не залучив до участі у справі державу у якості відповідача, на якого законом покладено обов`язок по відшкодуванню шкоди завданої бездіяльністю державного органа або її посадовця, в особі відповідного органу, діяннями якого заподіяно шкоду.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який

- 8 -

виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (п.49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.п.37,54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.4); від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п.31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п.63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.71)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, а є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (п.50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (п.37,44), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (п.31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (п.39); від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (п.75); від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п.74)).

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Печерськогорайонного суду м.Києва від 26 березня 2021 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову до Державно служби України з питань праці з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Щодо вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заявлених позивачем до АТ «Державний ощадний банк України», то колегія суддів погоджується із рішенням суду щодо відмови у позові в цій частині з огляду на його необгрунтованість.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність у діях Ощадбанку складу цивільного правопорушення за ст.1166 ЦК України, зокрема відсутність протиправної поведінки, збитків та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам особи, а також шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як вище вказувалося позивачем заявлені вимоги про відшкодування завданої шкоди у

- 9 -

зв`язку із несвоєчасним складанням акту форми Н-1 та неотриманням страхових виплат.

Встановлено, що нещасний випадок стався із двома особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який загинув.

Відповідно до п.36 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою КМ України № 1232 від 30 листопада 2011 року, який діяв на момент, коли стався нещасний випадок, нещасні випадки із смертельними наслідками та групові нещасні випадки, які сталися одночасно з двома і більше працівниками, підлягають спеціальному розслідуванню, яке проводиться за рішенням Держпраці або його територіальних органів залежно від характеру і ступеня тяжкості травми.

Пунктом 38 цього Порядку передбачено, що спеціальне розслідування нещасного випадку (крім випадків, передбачених пунктом 39 цього Порядку) проводиться комісією із спеціального розслідування нещасного випадку (далі - спеціальна комісія), утвореною територіальним органом Держпраці за місцезнаходженням підприємства або за місцем настання нещасного випадку, у разі, коли нещасний випадок стався з фізичною особою - підприємцем чи особою, що забезпечує себе роботою самостійно, або внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, обов`язок по створенню комісії щодо розслідування спеціального нещасного випадку, саме розслідування і складання відповідних актів форми Н-5 та Н-1 належить до компетенції державного органу, а АТ «Державний ощадний банк України» не наділений відповідними повноваженнями та компетенціями, а відтак вимоги про відшкодування шкоди, пов`язаної із неналежним виконанням обов`язків щодо спеціального розслідування нещасного випадку з позивачем не стосуються Ощадбанку.

Також, позивачем заявлені вимоги про відшкодування шкоди у вигляді нарахованої та невиплаченої заробітної плати в розмірі 106983,15 грн., бо під тиском він був виушений звільнитися з роботи.

Дані вимоги не грунтуються на законі. Встановлено, що позивач звільнився з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, наказ про звільнення позивача за згодою сторін не скасований, не визнаний незаконним, а тому посилання позиваа на незаконність його звільнення є надуманими, безпідставними та бездоказовими.

Вдхиляючи дані доводи, колегія суддів погоджується із аргументами апеляційної скарги, що суд належно не мотивував у рішенні відмову у задоволенні вимог в цій частині, що може свідчити про порушення положень процесуального закону.

Проте, відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Аналогічні роз`яснення містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», згідно якого порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог ст.59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (ст.60 ЦПК), порушення вимог ст.215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.

Наведені скаржником ОСОБА_5 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо відсутності передбачених законом підстав для стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 106983,15 грн., оскільки позивач із 09 квітня 2013 року звільнений з роботи.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди із Ощадбанку, то судом

- 10 -

встановлено, що рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 09 жовтня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_1 і стягнуто з AT «Ощадбанк» на його користь 50000 грн. моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін рішенням апеляційного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року і постановою Верховного Суду від 07 травня 2020 року.

При цьому Верховний Суд у постанові від 07 травня 2020 року зазначив, що наявні правові підстави для визнання належним відповідачем у даній справі саме роботодавця, оскільки право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату професійної працездатності ОСОБА_1 , виникло у 2016 році, тобто під час дії Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, яка покладала обов?язок відшкодування моральної шкоди завданої умовами виробництва саме на роботодавця.

Посилаючись на необхідність стягнення моральної шкоди із АТ «Державний ощадний банк України», позивач вказав у позові, що внаслідок допущених роботодавцем і органами державної влади бездіяльності він тривалий час був позбавлений можливості отримати страхові виплати, що призвело до завдання йому моральної шкоди.

Суд першої інстанції вірно відмовив у позові, вказавши про відсутність складу цивільного правопорушення, передбаченого ст.1167 ЦК України а саме відсутність протиправної поведінки, збитків як таких та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, бо як вище вказувалося роботодавець не має відношення і не впливає на створення комісії щодо спеціального розслідування нещасного випадку (п.п.36-38 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві від 30 листопада 2011 року).

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзивах, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 26 березня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

- 11 -

В іншій частині рішення Печерського районного суду м.Києва від 26 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: