Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1868/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, ухвалене 25 вересня 2020 року суддею Дубовік О.М. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 25 вересня 2020 року,

у справі №278/1868/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі Товариство) звернулося до суду із позовом у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов договору позики № 212266 від 23 червня 2017 року, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 17 липня 2020 року в сумі 103413 грн, з яких: 2500 грн основний борг, 29387 грн - заборгованість за процентами, 71526 грн заборгованість за простроченими процентами, а також судові витрати.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2020 року позов Товариства задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства заборгованість за договором позики від 23 червня 2017 року №212266 в розмірі 74836 грн, яка складається з: 2500 грн - сума позики, 810 грн - проценти за користування позикою, 71526 грн - проценти за прострочення виконання зобов`язання.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить частково скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким відмовити у стягненні процентів за прострочення виконання зобов`язання.

На його думку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 71523 грн процентів за прострочення виконання зобов`язання, оскільки сума позики становила лише 2500 грн, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Окрім того, вказав, що його не було повідомлено про розгляд справи судом, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості реалізувати своїх процесуальні права.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 червня 2017 року сторони у справі уклали договір позики № 212266, за яким Товариство надало ОСОБА_1 позику в сумі 2500 грн строком на 30 днів.

Договір укладено та підписано в електронній формі, що відповідає ст.ст. 6, 627 ЦК України, ст.ст. 11 та 12 Закону України Про електронну комерцію.

Пунктом 1.3 вказаного Договору визначено, що строк позики складає 30 днів та має бути повернута до 23 липня 2017 року. Відповідно до п. 1.5.1 Договору протягом строку позики розмір основних процентів складає: 1,08 процента від суми позики, але не менше ніж 20 грн за перший день користування позикою, 1,08 процента від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 Договору. За змістом п. 1.5.2 Договору позичальник зобов`язався сплатити 2,72 проценти від суми позики за кожен день прострочення.

За змістом визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 23 липня 2017 року в сумі 3310 грн, з яких: 2500 тіло та 810 грн проценти за користування позикою за період з 23 червня 2017 року по 23 липня 2017 року (а.с.23 зворот).

Згідно розрахунку заборгованості за договором станом на 17 липня 2017 року сума заборгованості ОСОБА_1 становить 103413 грн, з яких: 2500 грн - сума позики, 29387 грн - проценти за користування, 71526 грн - заборгованість за простроченими процентами (а.с. 24).

Встановивши, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 2500 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 23 червня 2017 року по 23 липня 2017 року в сумі 810 грн.

Висновки суду щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитом за період з 23 червня 2017 року по 17 липня 2017 року (в межах позовних вимог) відповідають правовим позиціям, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що аналіз норм ст.ст. 1046, 1048-1050 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як свідчить зміст позовної заяви, вимоги про стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України позивач не заявляв, а тому висновок суду про стягнення з відповідача 71526 грн прострочених процентів є помилковим.

Крім того, колегія суддів також звертає увагу на те, що розмір суми позики складає лише 2500,00 грн, тоді як нарахованих процентів 29387 грн та 71526 грн, що є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості позики), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неприпустимості встановлення у договорі несправедливих умов.

Окрім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке згідно приписів п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про час і місце судового засідання відповідно до вимог ст.ст.128, 130 ЦПК України, тому суд першої інстанції порушив права відповідача та не створив рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду і до реалізації та захисту їх прав, що є частиною гарантій справедливого правосуддя.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задолення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості за договором позики в розмірі 3310грн, яка складається з: 2500 грн - сума позики; 810 грн - проценти за користування позикою, з вищенаведених підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог (3,2%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 67,26 грн, а з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2208,81 грн.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 вересня 2020 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕЛЛФІН, код в , заборгованість за договором позики від 23 червня 2017 року № 212266 в розмірі 3310грн, яка складається з: 2500 грн - сума позики; 810 грн - проценти за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕЛЛФІН 67,26 грн судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ВЕЛЛФІН на користь ОСОБА_1 2208,81 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 13 грудня 2021 року.