справа №619/4184/20
провадження №2/619/144/21
РІШЕННЯ

іменем України

06 грудня 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого суддіБолибока Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Імена (найменування) учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Буяновська Т.С.;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представник відповідача: адвокат Панченко А.В.;

третя особа: Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позовпро позбавлення батьківських прав.

Стислий виклад позиції сторін.

22 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому після уточнення просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 20.03.2007 було розірвано, від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , який після розірвання шлюбу мешкає разом із нею. Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 аліменти на утримання сина не сплачував, ніякої допомоги у вихованні сина не надавав, з сином не спілкувався зовсім. ОСОБА_2 рішенням суду присуджено сплачувати на користь ОСОБА_1 на утримання дитини щомісячно аліменти у розмірі ј частини всіх видів заробітку до досягнення дитини повноліття. Однак за період з 2007 року по грудень 2019 року відповідач аліменти не сплачував зовсім, внаслідок чого станом на 01.08.2020 утворилась величезна заборгованість по виплатах аліментів у розмірі 128 467,75 грн. На теперішній час сину виповнилось 17 років. З часу розірвання шлюбу між сторонами, відповідач перестав цікавитися життям та здоров`ям свого сина. Не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Вказане свідчить про те, що відповідач самоусунився від виконання батьківських обов`язків.

09 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначив, що перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , шлюб було розірвано 20 березня 2007 року. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 . З матеріалів справи не вбачається, що позивачем надано докази ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Позивач не зверталася щодо способів виконання батьківських обов`язків. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем мала місце усна домовленість про те, що дитина буде проживати з позивачем. ОСОБА_1 вимагала не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку дитини, оскільки вона проживала з іншим чоловіком, з яким домовилася створити сім`ю. Після прийняття рішення Дергачівським районним судом Харківської області від 13 жовтня 2006 року у справі № 2-1598/06 про стягнення з нього аліментів, було відкрито виконавче провадження, однак у 2007 році виконавче провадження було закінчено. Згідно відповіді на адвокатський запит № 25556/62066/17/20/04.4 від 22.09.2020 на виконанні у відділі ДВС Дергачівського РУЮ Харківської області перебувало виконавче провадження № 2727638 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1598 від 13.10.2006 Дергачівського районного суду Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. 21.03.2007 року виконавче провадження завершено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, яка діяла на той час), за письмовою заявою стягувача. В 2007 році державним виконавцем за заявою стягувача було повернуто виконавчий лист про стягнення з мене аліментів, з боку стягувача до мене не було жодних претензій по сплаті аліментів. Таким чином, позивач з 2007 року відмовилась від отримання від мене аліментів, вимагала від мене не втручатися в її сімейне життя. Однак він періодично підтримував зв`язок та періодично приїжджав до позивача з метою побачити сина та надати матеріальну допомогу. В 2009 році мала місце розмова з позивачем та її співмешканцем, які вимагали від ОСОБА_2 більше до них не приїжджати та не заважати їм створювати сім`ю. Мав місце конфлікт зі співмешканцем ОСОБА_1 та з самою ОСОБА_1 щодо створених йому перешкод в підтриманні стосунків з сином, однак останні всіляко заважали та не надавали можливість побачити сина та прийняти участь у вихованні дитини. Він цікавився розвитком своєї дитини, цікавився станом здоров`я, однак постійно стикався з протидією позивача. Вступати в жорсткий конфлікт з позивачем та її співмешканцем не бажав, оскільки такі б дії могли спричинити непоправну душевну, психологічну травму дитині. Таким чином, твердження позивача про те, що він усунувся від виконання батьківських обов`язків, не сплачує аліментів не відповідають дійсності та взагалі не є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім того, звернув увагу на те, що в серпні місяці 2019 року позивачем було запропоновано зустрітися з приводу сина, остання на зустрічі повідомила, що має бажання, що б син навчався за кордоном в Польщі, попросила довіреність на безперешкодний виїзд сина за кордон на навчання, яку в тому ж місяці він зробив та передав позивачу. Такі дії з його боку свідчать лише те, що він ніколи не відмовлявся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

22 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відношенні сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 вересня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/4184/20 провадження № 2/619/1266/20 визначено суддю Калмикову Л.К.

20 жовтня 2020 року ухвалою суду було відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа- Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, про позбавлення батьківських прав, призначено підготовче судове засідання на 09 год 00 хв 10 листопада 2020 року.

09 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову.

10 листопада 2020 року підготовче судове засідання було відкладено за клопотання позивача ОСОБА_1

01 грудня 2020 року до суду надійшов висновок служби у справах дітей Дергачівської державної адміністрації Харківської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

08 грудня 2020 року було оголошено перерву у зв`язку з неявкою позивача.

14 грудня 2020 року було оголошено перерву.

25 січня 2021 року було оголошено перерву у зв`язку з неявкою позивача.

29 січня 2021 року було оголошено перерву у зв`язку з клопотання представника відповідача.

16 лютого 2021 року було оголошено перерву у зв`язку з сторін.

17 березня 2021 року було оголошено перерву у зв`язку з сторін.

31 березня 2021 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 травня 2021 року на 09 год 00 хв

19 травня 2021 рокурозгляд справи було відкладено.

01 червня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання про заміну первісної третьої особи служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, на службу у справах дітей Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області та уточнену позовну заяву, в якій просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відношенні сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29 червня 2021 року оголошено перерву у зв`язку з прийняттям уточненої позовної заяви.

08 липня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову.

27 липня 2021 року начальник служби у справах дітей Солоницівської селищної ради подала до суду заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи без участі представника служби у справах дітей за наявними матеріалами справи.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату 04 жовтня 2021 року № 01-07/250/2021 у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_5 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 619/4184/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

04 жовтня 2021 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/4184/20 провадження № 2/619/144/21 визначено суддю Болибока Є.А.

05 жовтня 2021 року ухвалою судді прийнято до розгляду справу та призначено підготовче засідання на 10 год 00 хв 02 листопада 2021 року.

02 листопада 2021 року начальник служби у справах дітей Солоницівської селищної ради подала до суду заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи без участі представника служби у справах дітей за наявними матеріалами справи.

02 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 год 00 хв 01 грудня 2021 року.

25 листопада 2021 року до суду надійшов висновок Солоницівської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

У судовому засідання позивача ОСОБА_1 позов притримала у повному обсязі, просила його задовольнити.

У судовому засідання відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_2 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано 20 березня 2007 року, прізвище дружини після реєстрації розірвання шлюбу: ОСОБА_6 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2006 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу) на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з моменту подачі позову, 15.08.2006 до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки Солоницівської селищної ради від 16 вересня 2020 року № 1968, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні.

Згідно висновку голови районної державної адміністрації Усова В. № 01- 49/38033 від 27.11.2020, Дергачівська районна державна адміністрація на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної державної адміністрації 25 листопада 2020 року розглянувши питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 у відношенні неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи заперечення громадянина ОСОБА_2 щодо позбавлення його батьківських прав у відношенні неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає недоцільним позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно висновку голови Солоницівської селищної ради Литвинова А. № 02- 22/4864 від 19.11.2021, орган опіки і піклування Солоницівської селищної ради на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Солоницівської селищної ради 16 листопада 2021 року розглянувши питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 у відношенні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи заперечення громадянина ОСОБА_2 щодо позбавлення його батьківських прав у відношенні неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає за недоцільним позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків.

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо позбавлення його батьківських прав у відношенні неповнолітньої дитини ОСОБА_3 позивач посилається, зокрема на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина не приймає участі у житті дитини, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з дитиною.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19); від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Посилання ОСОБА_1 на те, що її син ОСОБА_3 впродовж багатьох років проживає разом із нею та вітчимом та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

Доводи ОСОБА_1 щодо наявної заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки наявність такої заборгованості не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

Батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, в тому числі щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку № 02- 22/4864 від 19.11.2021, орган опіки і піклування Солоницівської селищної ради, вважає за недоцільним позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд вважає зазначений висновок обґрунтованим та таким, що не суперечить інтересам дитини.

Суд не бере до уваги показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які були допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача, оскільки вони не містять достатніх даних, які б вказували на свідоме та умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, та які б могли бути підставою позбавлення останнього батьківських прав.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, вимоги позивача є недоведеними.

Враховуючи вищезазначене та інтереси дитини, приймаючи до уваги бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; паспорт РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради, місце знаходження: Харківська область, Харківський район, смт Солоницівка, вул. Визволителів, буд. 6; код в .

Повне судове рішення складено 15 грудня 2021 року.

Суддя Є. А. Болибок