ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 639/1690/19

провадження № 22-ц/818/1915/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Гришиної А.О.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Панченко Оксана Валеріївна,

представник - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2020 року в складі судді Баркової Н.В.,

у с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) Панченко Оксана Валеріївна, про визнання недійсними відмови від спадщини та свідоцтва право на спадщину за законом.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 27 липня 1990 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Під час сумісного проживання за рахунок спільних коштів вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за ОСОБА_1 ..

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з: 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

22 липня 2014 року він подав заяву про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_4 . Зазначав, що вказана заява подана під впливом брата його дружини ОСОБА_2 , який скористався його тяжким психологічним станом після смерті дружини та 27 квітня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 .

У лютому 2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кривошеїної І.М. з метою укласти договір довічного утримання, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Однак йому було відмовлено в посвідченні цього правочину, оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та 1/2 частина квартири входила до спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , і від якої він відмовився.

Зазначав, що при поданні заяви про відмову від спадщини після смерті дружини він припустився помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Він був переконаний, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті дружини входить лише 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , а тому не мав наміру відмовлятись від 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . При цьому на час подачі заяви про відмову від спадщини, приватний нотаріус ХМНО Панченко О.В. не вчиняла будь-яких дій на встановлення майна, що входило до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсними відмову від спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 квітня 2015 року, видане приватним нотаріусом ХМНО Панченко О.В. за реєстровим № 482 на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину спірної квартири.

17 травня 2019 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_2 подав відзив, в якому просив позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивач свідомо, добровільно, без застережень, без примусу відмовився від майна, що входило до складу спадщини, оскільки не бажав нести матеріальні витрати, пов`язані з його утриманням. Наслідки відмови від спадщини йому були роз`яснені нотаріусом. Зазначав, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Належних та допустимих доказів щодо наявності обставин психологічного стану, який впливав на вчинення правочину, позивачем не надано. Також просив застосувати строк позовної давності, оскільки про порушення свого права ОСОБА_1 був обізнаний у липні 2014 року.

06 травня 2019 року приватний нотаріус ХМНО Панченко О.В. подала відзив на позовну заяву, в якому просила позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що перед посвідченням правочину ОСОБА_1 було роз`яснено наслідки відмови від спадщини. Позивач підтвердив свій намір вчинити вказану дію. Щодо наявності іншого майна, окрім 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , то ОСОБА_1 сам повідомив про відсутність такого майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною зареєстровану приватним нотаріусом ХМНО Панченко О.В. у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №4 від 22 липня 2014 року (спадкова справа № 4/2014) відмову ОСОБА_1 від спадщини після смерті дружини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 квітня 2015 року, видане приватним нотаріусом ХМНО Панченко О.В. за реєстровим № 482 (спадкова справа № 4/2014), на ім`я ОСОБА_2 на спадщину, яка складається з 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 . Скасовано рішення приватного нотаріуса ХМНО Панченко О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 20951658 від 27 квітня 2015 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 536 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підписуючи заяву про відому від спадщини ОСОБА_1 помилявся щодо обсягу спадщини, що має істотне значення для вчинення такого правочину, а тому наявні підстави для задоволення позову та визнання недійсним відмови від спадщини та подальших дій стосовно спадкового майна.

13 січня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо існування обставин, які вплинули на його волевиявлення. На час вчинення відмови від прийняття спадщини позивач був титульним власником квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана подружжям в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому мав бути обізнаним щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно та належності частки у цьому майні його дружині. Після складання заяви про відмову від спадщини ОСОБА_1 мав 178 днів для відкликання своєї заяви про відмову від спадщини, але не скористався цим правом.

31 березня 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що з 27 липня 1990 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 2, а. с. 14).

За час перебування у шлюбі 29 січня 2014 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 9 договору купівлі продажу квартири придбання вищевказаної квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою дружини покупця, ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 12-13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (т. 2, а. с. 10). Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 .

22 липня 2014 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від належної йому частки у спадщині за законом та від спадщини за заповітом, якщо такий матиме місце на його ім`я (т. 2, а. с. 9).

22 липня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 (т. 2, а. с. 15).

Як вбачається з інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та матеріалів спадкової справи померлою ОСОБА_4 було складено два заповіти, посвідчених 30 вересня 2005 року та ІНФОРМАЦІЯ_3 . В заповіті від 30 вересня 2005 року ОСОБА_4 заповідала все своє майно ОСОБА_9 , в заповіті від 26 жовтня 2012 року - ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 23-29)

27 квітня 2015 року приватним нотаріусом ХМНО Панченко О.В. було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Право власності на вказано майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 20951658 від 27 квітня 2015 року (т.1, а. с. 81, 82, 84-86).

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Кривошеїної І.М. з заявою про посвідчення договору довічного утримання, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

18 березня 2018 року позивачу було відмовлено у посвідченні договору довічного утримання та повідомлено, що оскільки вказана квартира була ним придбана у період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , то відповідно до положень статей 60, 65, 68 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи на рівність часток подружжя, у спільній сумісній власності, частка ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві власності за вказаною адресою становить 1/2 та з урахуванням вимог статті 1218 ЦК України входить до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті (т. 1, а. с. 17).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України (частина п`ята статті 1274 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 , поданої 22 липня 2014 року до приватного нотаріуса ХМНО Панченко В.В., він, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовляється від належної йому частки у спадщині, яка залишилася після смерті його дружини - ОСОБА_1 . Йому роз`яснено, що його відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України.

Отже, при прийнятті заяви ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено юридичні наслідки такої відмови та зміст статей 1273-1275 ЦК України, надані роз`яснення позивачу були зрозумілі.

Також у вказаній заяві власноручним підписом ОСОБА_1 засвідчив, що на отримання свідоцтва про право власності на майно у спільному майні подружжя він не претендує, оскільки спадкове майно є особистою власністю дружини. При цьому нотаріусом були роз`яснені положення статей 60-63 СК України, які ОСОБА_1 також були зрозумілі.

Вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми правами як щодо прийняття спадщини, так і щодо відмови від неї.

Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк позивач не скористався. Належних доказів на підтвердження того, що за станом здоров`я він не міг правильно сприймати певні факти та обставини, ОСОБА_1 не надав.

Встановивши, що ОСОБА_1 під час подання заяви про відмову від спадщини після смерті дружини приватним нотаріусом ХМНО Панченко О.В. було роз`яснено наслідки відмови від спадщини та можливість відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1273 ЦК України, а також відсутність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1 і мало істотне значення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині вирішення спору по визнання відмови від спадщини недійсною.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про залишення позову ОСОБА_1 про визнання недійсною відмови від спадщини за законом без задоволення.

Оскільки підстави для визнання недійною відмови від спадщини відсутні, позовні вимоги про скасування свідоцтва та рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем задоволенню не підлягають як похідні.

Доводи позивача про те, що він помилявся щодо обсягу спадкового майна не можуть бути прийняті до уваги, оскільки обґрунтовані незнанням закону. Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладено за згодою дружини, про що було відомо позивачу, який шляхом підпису на цьому договорі підтвердив ознайомлення зі змістом угоди та висловив свою згоду з його умовами. Також, при посвідченні заяви про відмову від спадщину ОСОБА_1 приватним нотаріусом ХМНО Панченко О.В. роз`яснювались вимоги статті 60 СК України, а доказів того, що ОСОБА_1 , не було відомо про наявність частки ОСОБА_1 у спадковому майні матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Судові витрати, понесені відповідачем , документально підтверджуються: за подачу за подачу апеляційної скарги - 2306 грн (а. с. 115).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08 липня 2011 року (далі Закон № 3674-VI) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Зважаючи на те, що позовну заяву подано в 2019 році, судовий збір підлягає сплаті за ставками, встановленими законом станом на 01 січня 2019 року.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік») розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на час станом на 01 січня 2019 року становив 1921 грн.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону № 3674-VI у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір, який відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої цієї статті становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Враховуючи викладене, судовий збір за подання апеляційної скарги становить 2305,20 грн саме ця сума має бути врахована при вирішені питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки апеляційну скаргу задоволено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2305,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Панченко Оксана Валеріївна про визнання недійсними відмови від спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2305,20 грн (дві тисячі триста п`ять грн 20 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 15 грудня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина