Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.01.2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бедьо В.І.

за участі секретаря судових засідань Пазяк С.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ужгород цивільну справу за позовом адвоката Горват Івана Івановича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою.

Свої вимоги мотивував тим, що 18 серпня 2018 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 500 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути вказану суму коштів без відсотків за користування ними у такому порядку: до 01.19.2019 - 7 750 доларів США; до 1.09.2020 - 7 750 доларів США. У якості підтвердження отримання коштів Позичальник надав Позикодавцю розписку про отримання грошових коштів у розмірі 15 500 доларів СІПА, відповідно до якої зобов`язався повернути вказані грошові кошти до 01.09.2020 частинами, визначеними договором позики.

Однак до сьогоднішнього часу Позичальник свої зобов`язання відповідно до договору позики від 18.08.2018 не виконав і грошові кошти Позикодавцю у повному обсязі не повернув.

У кінці 2018 року Позичальник повернув Позикодавцю частину заборгованої суми коштів у розмірі 1 000 доларів США. Таким чином, сума боргу на сьогоднішній день складає 14 500 доларів США.

Відповідно до умов договору позики від 18.08.2018, Позичальник зобов`язувався повернути частину коштів у розмірі 7 750 доларів США до 01.09.2019, однак своє зобов`язання не виконав і вказану суму Позикодавцю не повернув. Таким чином, загальна кількість днів прострочення з моменту порушення умов договору позики становить 263 дні. Відтак позивач зазначає, що станом на дату звернення з даним позовом сума 3% річних за весь період заборгованості становить 313 доларів США (14 500 доларів США х 263 дні х 3 :100 : 365).

Станом на 19.05.2020 НБУ встановив офіційний курс гривні до долара США 26,57 грн.

Відповідно ціна позову у гривнях становить: 14 813 доларів х 26,57 грн, + 19 600 грн = 413 195,00 грн.

Оскільки ціна позову становить 413 195,00 грн., то розмір судового збору становить 4 247,00 грн.

На підставі викладеного вище позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : заборгованість за договором позики від 18.08.2018 у сумі 14 500 доларів США; 313 доларів США - 3% річних від простроченої суми за весь час заборгованості;19 600,00 грн. - розмір витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги позову підтримала та просила задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, своїм правом на подання відзиву на позов та бути присутнім в судовому засіданні не скористався, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подав.

Враховуючи те, що відзиву відповідачем до суду подано не було, клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з викликом від жодної із сторони не надходило, представник позивача просив розглянути справу за його відсутності, суд приходить до переконання, що розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до вимог ч.5ст.279 ЦПК України проводиться за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК Україниу разі якщо відповідно до положень цьогоКодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, судом встановлені наступні обставини.

30 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 500 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути вказану суму коштів без відсотків за користування ними у такому порядку: до 01.19.2019 - 7 750 доларів США; до 1.09.2020 - 7 750 доларів США.

В якості підтвердження отримання коштів Позичальник надав Позикодавцю розписку про отримання грошових коштів у розмірі 15 500 доларів США, відповідно до якої зобов`язався повернути вказані грошові кошти до 01.09.2020 частинами, визначеними договором позики ( а.с. 5).

Зі змісту позову слідує, що станом на день звернення до суду з вказаним позовом Позичальник свої зобов`язання відповідно до договору позики від 30.08.2018 не виконав і грошові кошти Позикодавцю у повному обсязі не повернув. Разом з тим в кінці 2018 року Позичальник повернув Позикодавцю частину заборгованої суми коштів у розмірі 1 000 доларів США. Таким чином, сума боргу на сьогоднішній день складає 14 500 доларів США.

Відтак позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ставить вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 30.08.2018 у сумі 14 500 доларів США; 313 доларів США - 3% річних від простроченої суми за весь час заборгованості; 19 600,00 грн. - розмір витрат на правничу допомогу.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк та не надав суду жодних доказів на спростування обставин, зазначених позивачем.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України)за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно достатті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею193, частиною четвертою статті524 ЦК України,Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет № 15-93),Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушеннявалютного законодавства.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першоїстатті 1046 ЦК України, а також частини першоїстатті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальникає повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Так, судом вже попередньо встановлено, між сторонами існують договірні правовідносини з позики, які позичальником не виконані, кошти, отримані у позику, не повернуті, при цьому суд враховує встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину тому суд приходить до переконання, що в даному випадку суд має право на стягнення відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором, тобто 14 500 доларів, вказана сума є правомірною, така що в даному випадку не буде суперечити ані укладеному договору розписки, ані чинному законодавству.

Вивчивши вимогу позову щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми, суд виходить із наступного.

З позовної заяви слідує, що загальна кількість днів прострочення з моменту порушення умов договору позики становить 263 дні і тому розрахунок трьох відсотків річних від суми складено наступним чином: 14 500 доларів США х 263 дні х 3 :100 : 365 =313 доларів США.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в частині стягнення 3% річних від простроченої суми за весь час заборгованості, а саме 313 доларів США.

Вивчивши вимогу позову щодо стягнення 19 600 грн. витрат на правничу допомогу, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Велика Палата вказала, що така вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК застосовується і до справ, що розглядаються у спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такої ж думки дотримується Верховний Суд у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року у справі № 361/6253/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що 20.05.2020 року між адвокатом Горват І.І. та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги № 84-20/юр.

Адвокатом Горват І.І. долучено до матеріалів справи копію адвокатського ордеру серії АО № 1007938 про надання правової допомоги ОСОБА_1 , а також копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ЗР № 21/1138, що свідчить про повноваження цього адвоката на представництво інтересів відповідача у даній справі.

На підтвердження надання послуг з правничої допомоги адвокат подав додаток 1, в якому зазначено, що клієнт сплачує Адвокату суму коштів на представлення інтересів в судах, ДВС, органах державної влади тощо в розмірі 19 600 грн., а також додаток 2, в якому зазначено детальний перелік видів правової допомоги та їх вартість.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі конкретно наданих адвокатом послуг в рамках даної цивільної справи, відсутні платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат конкретно за всі виконані послуги з надання правничої допомоги , тому з наданих стороною позивача неможливо встановити вартість понесених позивачем витрат на правничу допомогу, а відтак у суду відсутні підстави для стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення

Принцип обґрунтованості судових витрат запроваджено й практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне рішення 02 червня 2014 року) зазначено, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (пункт 268); а сума гонорару, яка визначена між адвокатом та клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Водночас, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд також зважає на співмірність заявлених представником відповідача витрат на правову допомогу, зокрема, те, що розрахунок робіт із зазначенням конкретно витраченого часу не вказаний адвокатом і з урахуванням викладеного, оцінюючи доводи представника позивача, фактичні обставини справи та приписи ч. 4 ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт і витраченим на це часом, значенням справи для сторони, суд приходить до переконання, що розмір зазначених позивачем витрат на правничу допомогу не є обґрунтований належним чином з посиланням на конретні докази, що є підставою для відмови в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного вище суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що в даному випадку становить 3935.81 грн.

Керуючись ст. ст.251, 257, 261, 267, 530, 599, 612, 625, 631 ЦК ст. ст. 13, 76, 89 , 141, 280, 282, 284, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити - частково.

Стягнути з ОСОБА_2 та користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.08.2018 року в сумі 14 500 доларів США, 3% річних від простроченої суми за весь час заборгованості в розмірі 313 доларів США та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3935.81 грн.

В решті вимог позову - відмовити.

Відомості про учасників судового процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 від 28.02.2001 року, іпн: суду невідомий)

Представник позивача: адвокат Горват Іван Іванович, свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю ЗР№ 21/1138 від 27.04.2017 року, адреса: м. Ужгород, вул. Волошина, 2 «А», оф. 2

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , іпн: суду невідомий.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І. Бедьо