Справа № 635/4104/20
Провадження № 2/635/928/2021
08 лютого 2021 року Харківський районний суд Харківської області в складі:
головуючого судді Шинкарчука Я.А.,
секретар судового засідання Желізова О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Покотилівка Харківського району Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -
У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . В червні 2012 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 та проживали з чоловіком в зазначеному будинку. З березня 2019 року відповідач фактично припинив з позивачем шлюбні відносини та з цього часу за власною ініціативою в будинку не проживає. В листопаді 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач зареєстрований у даному будинку, однак протягом вказаного часу відсутній за своїм місцем реєстрації, участі у витратах по утриманню житла, сплаті комунальних платежів не приймає, а тому позивач змушена самостійно нести такі витрати та сплачувати комунальні послуги. Однак, її доходів не вистачає на оплату комунальних платежів, розмір яких залежить від кількості зареєстрованих в будинку осіб. У той час, відповідач залишається зареєстрованим у житловому будинку, однак наміру проживати за місцем реєстрації і користуватися житловою площею не має.
З огляду на наведене її права, як власника будинку, обмежені та вона змушена нести додаткові витрати. Реєстрація проживання відповідача у будинку перешкоджає позивачу розпоряджатись своєю власністю, у неї виникають складності із оплатою комунальних платежів. За таких обставин вона змушена звернутись з даним позовом до суду.
На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 листопада 2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце цього засідання повідомлялись належним чином.
Позивач ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, у разі неявки відповідача не заперечують проти розгляду справи в заочному порядку.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився повторно, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, а також будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача наданих нею у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого.
Згідно договору купівлі продажу від 08 вересня 2019 року, посвідченого нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2960 ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) є власником житлового будинку (68/200 частин) з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
З витягу Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23983506 від 29 вересня 2009 року, житловий будинок (68/200), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 08 вересня 2019 року, посвідченого нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О., р. № 2960 зареєстровано за ОСОБА_3 .
06 червня 2012 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюбу з ОСОБА_2 , після реєстрації якого змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».
У відповідності до інформаційної довідки про склад зареєстрованих у житловому будинку осіб Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мерефянської міської ради № 1718 від 14 липня 2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 2012 р.н., ОСОБА_2 , 1983 р.н., ОСОБА_6 , 1939 р.н. та ОСОБА_7 , 1942 р.н.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

Згідно частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі відносився до члена сім`ї власника будинку (позивача по справі) ОСОБА_1 . На час звернення до суду з даним позовом сторони проживають окремо, відповідач за зареєстрованим місцем проживання не мешкає без поважних причин з березня 2019 року.

Під час розгляду справи судом відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо вчинення перешкод з боку позивача щодо його проживанню за місцем реєстрації.

Твердження позивача про те, що реєстрація відповідача у спірному будинку порушує її майнове право, що пов`язанні з витратними за комунальні послуги відповідачем не спростовано.

Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 з березня 2019 року за місцем реєстрації, тобто в будинку за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується актом депутати Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Терещенко Олеандром Анатолійовичем від 14 липня 2020 року.

Отже, судом встановлено, що відповідач не є власником спірного будинку, на даний час не є членом сім`ї власника, без поважних причин більше року не проживає в зазначеному будинку, доказів укладення договору з власником про порядок проживання та утримання житла відповідачем не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що порушене право власника будинку підлягає захисту, а відповідач ОСОБА_2 є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, будинком за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

На підставі статті 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 840, 80 гривень, суд стягнує з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сороко) гривень 80 копійок.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,

Повний текст рішення складений 17 лютого 2021 року.

Суддя Я. А. Шинкарчук