Справа № 286/3413/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Кулініча Я. В.

з секретарем Грищенко Н. А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька , -

В С Т А Н О В И В:

18.10.2021 року ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 , звернулася з позовом до суду до ОСОБА_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 , в якому просить надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виїзд за межі України, а саме до Польщі в м. Варшава без згоди його батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Мотивуючи тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 05.04.2021 року розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею. На даний час вона уклала шлюб з іншим чоловіком та планує поїхати з ним до Польщі на місяць або декілька місяців, сина хоче забрати із собою. Відповідач нотаріально завірену заяву на виїзд сина за кордон надавати відмовився. Для дитини заздалегідь вона приготувала місце в дитячому садочку, звідки отримала погодження на його перебування на цей період. Зазначає, що чинним законодавством не встановлене обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Ухвалою суду від 26.11.2021 року відповідачу було відмовлено у задоволенні клопотання щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачка заявляючи вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон не навела правових підстав для такого дозволу, мотивів вивезення малолітнього сина за межі України, не визначила загальний термін надання такого дозволу, не зазначила часовий проміжок перебування дитини в іноземній державі. Крім того, виїзд дитини за кордон фактично позбавить його як батька можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з сином.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони з 05.10.2019 року по 05.04.2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5,7).

На даний час позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а.с.6).

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

У підпункті 2 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Позивач зазначає, що має намір поїхати з чоловіком та малолітнім сином на декілька місяців до Польщі, однак не вказує заплановану дату поїздки та її закінчення.

Ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Верховний суд зауважив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

А надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що заявляючи вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України позивач конкретно не вказала місце виїзду за кордон з визначенням дати його початку й закінчення. Суд вважає за неможливе надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини на такий тривалий термін - декілька місяців без зазначення конкретних місця перебування дитини та часу.

Беручи до уваги встановлені обставини справи, суд дійшов переконливого висновку, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без дозволу батька, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з сином та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини.

На підставі викладеного, судом не встановлено наявності правових підстав для надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої сина за межі України без дозволу батька, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.4, 12, 19, 247, 258, 259, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.313 ЦК України, ст.141, 150, 155, 157, 255 СК України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Я. В. Кулініч