Справа № 214/1504/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
28 січня 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого - судді Попова В.В.,
при секретарі - Джемерчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який є також законним представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, -
Представник позивача у судове засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, у разі неявки відповідачів у судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі, будучи повідомленими про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали.
Представник третьої особи також про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, до суду не з`явився, заяв не надав.
На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.
Факт отримання кредитних коштів ОСОБА_7 підтверджується випискою по рахунку (а.с.13).
Також, 29.05.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Договір іпотеки №014/08/04-01/055/08, за яким, з метою забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов`язань згідно умов Кредитного договору №014/3651/148977/82, останній надав в іпотеку житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належний йому на підставі дублікату (бланк АВІ №480382), виданого Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою за р. №2-505, замість втраченого договору купівлі-продажу, 14.01.1994 року посвідченого Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою за р. №1-266 (а.с.14-17).
У відповідності до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 526, 527, 530, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зобов`язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Однак, як убачається з матеріалів справи, у порушення зазначених норм закону та умов укладеного Кредитного договору ОСОБА_7 свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим за Кредитним договором утворилась заборгованість та банк вимушений був звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Так, Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.12.2015 року, яке 09.05.2016 року набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та який належить ОСОБА_1 (а.с.19-20).
Згідно інформації з відділу реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Таганрозька, 8 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.18).
24.12.2019 року позивачем, на адресу відповідача ОСОБА_7 було надіслано вимогу про виконання грошових зобов`язань та про усунення порушення основного зобов`язання за Кредитним договором №014/3651/148977/82 від 29.05.2008 року (а.с.21), а також на адресу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (та як представнику ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 було надіслано вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю банку, однак такі вимоги були залишені відповідачами поза увагою (а.с.22-27,28).
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Так, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону країни «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Так, згідно п. 1.2 Договору іпотеки №014/08/04-01/055/08 від 29.05.2008 року, відповідач ОСОБА_1 у якості забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов`язань відповідно до умов Кредитного договору №014/3651/148977/82 від 29.05.2008 року, надав в іпотеку житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить йому на підставі дублікату (бланк АВІ №480382), виданого Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою за р. №2-505, замість втраченого договору купівлі-продажу, 14.01.1994 року посвідченого Сьомою Криворізькою державною нотаріальною конторою за р. №1-266.
Крім того, у п. 1.1.2.1 Кредитного договору №014/3651/148977/82 від 29.05.2008 року зазначено, що кредитні кошти надано на споживчі цілі під заставу нерухомості - житлового будинку з господарчими побудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, судом установлено, що спірний житловий будинок не було придбано за кредитні кошти та він належав іпотекодавцю ще до укладення кредитного та іпотечних договорів.
При цьому, згідно позовних вимог позивач просить виселити відповідачів зі спірного житлового будинку без надання іншого приміщення та згідно положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог, а також не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець будинку, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.
Тому, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення слід відмовити.
Щодо позовної вимоги про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, обгрунтовуючи заявлені в цій частині позовні вимоги, позивач посилався на положення ст. 156 ЖК та 405 ЦК.
Між тим, суд, дослідивши доводи позовної заяви, а також письмові докази додані до матеріалів справи, дійшов висновку, що дана позовна вимога в супереч положенням ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України необґрунтована, не доведена жодним належним, достатнім та допустимим доказом щодо відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні понад встановлений законом строк, відтак у її задоволенні належить також відмовити.
Щодо вимог про зняття відповідачів з реєстрації, суд зазначає наступне.
Згідно із ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Тому суд вважає, що вимога про зняття з реєстрації є похідною від вимог про виселення та позбавлення права користування житловим приміщенням, в задоволенні яких суд прийшов до висновку слід відмовити, у зв`язку з чим вимога про зняття з реєстрації також задоволенню не підлягає.
Отже, враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору, суд залишає за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. 109 ЖК УКРС, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 280-284, 354-355 ЦПК України, суд -
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який є також законним представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно вимог ст. 285 ЦПК України, та поданою протягом 30 днів з дня його складенні. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя В.В. Попов.