КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року місто Київ

справа №758/16004/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Васильченка О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог посилалася на те, що 12 жовтня 1963 року виконкомом Подільської районної ради виданий ордер на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний ордер виданий ОСОБА_7 на сім'ю з чотирьох осіб.

Вказувала, що у вказаній квартирі зареєстрований малолітній ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Зазначала, що 01 листопада 2008 року вона та ОСОБА_2 уклали шлюб. В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_18Посилалася на те, що з 2005 року вона разом з чоловіком ОСОБА_2 , а з 2009 року разом із сином, проживали у квартирі АДРЕСА_2 .

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що стало підставою для зняття його з реєстрації.

Зазначала, що вона з 2005 року проживає у зазначеній квартирі, проте ні разу не бачила колишньої дружини померлого чоловіка ОСОБА_6 та його дочку від першого шлюбу ОСОБА_4 . Відповідачі в квартирі не проживають, їх речей в квартирі ніколи не було.

Посилалася на те, що перешкод у користуванні квартирою вона, її покійний чоловік та їх малолітній син відповідачам не створювали.

Вказувала, що на адвокатський запит ОСОБА_3 . Подільське управління поліції повідомило, що ОСОБА_6 і ОСОБА_4 не звертались із заявами щодо створення перешкод у користуванні квартирою.

Зазначала, що відповідачі не проживають у вказаній квартирі більше шести місяців, тому є підстави визнати їх такими, що втратили право користування квартирою.

Посилалася на те, що реєстрація не проживаючих відповідачів у квартирі, порушує її права, оскільки нарахування комунальних послуг здійснюється з урахуванням зареєстрованих осіб.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивачем є малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований у квартирі, а не його мати ОСОБА_1 , яка діє від малолітнього, як законний представник.

Вказував, що та обставина, що зареєстрований та проживаючий в квартирі малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не є наймачем квартири, не обмежує його право ставити питання про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки члени сім`ї наймача користуються такими ж правами як і наймач, тому мають право заявляти відповідні заяви.

Зазначав, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.84, 197 ЦПК України, не розглянув клопотання позивача про витребування від ЦНАП Подільського району інформацію про осіб зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 89, 235 ЦПК України, не дослідив та не надав оцінку письмовим доказам позивача - нотаріально посвідченим заявам ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 26 жовтня 2019 року, якими підтверджується не проживання відповідачів в квартирі.

20 жовтня 2021 року від представника відповідачів до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вказувала на те, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 зазначає про порушення її особистих прав, як наймача квартири, але остання у спірній квартирі не зареєстрована, зареєстрована за іншою адресою в місті Києві, тому відповідно не може вважатися ані наймачем, ані членом сім`ї наймача. Зазначала, що апелянт вказувала у скарзі, що малолітній ОСОБА_2 має право ставити питання про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому, які права малолітнього ОСОБА_2 порушено в позові не зазначено. Посилалася на те, що право на житло малолітньої дитини не порушено, перешкод в користуванні спірною квартирою йому ніхто не створює.

Представник відповідачів в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Представник позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав заяву, в якій зазначив, що він прибув в приміщення Київського апеляційного суду для участі в судовому засіданні, призначеному на 16.40 год., проте станом на 17.30 год. судове засідання не було розпочате. Просив повідомити про дату наступного судового засідання.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність представника позивача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки останній не повідомив про поважність причин неявки в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність а зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно з статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

У постановахвід 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц, від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім'ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі №490/12384/16-ц.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є наймачем спірної квартири, а відтак, не наділена правом ставити питання про визнання осіб такими, що втратили право користування нею.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки статті 71 та 72 ЖК України встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки.

Разом із тим вказані статті не передбачають обмеження кола осіб, наділених правом на звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, наймач, або член сім'ї наймача, не може бути обмежений у праві звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи законних інтересів, зокрема із позовом про визнання інших членів сім'ї наймача такими, що втратили право користування житлом з підстав передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_2 , який проживає у спірній квартирі як член сім'ї наймача.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з тим, що позивач не є наймачем спірної квартири, а відтак, не наділена правом ставити питання про визнання осіб такими, що втратили право користування нею є помилковим.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, виконкомом Подільської міської ради депутатів 12 жовтня 1963 року ОСОБА_7 було видано ордер №107897 на зайняття квартири за адресою: АДРЕСА_1 на сім'ю з чотирьох осіб: ОСОБА_7 , ОСОБА_11 (невістка), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_12 (дочка).

01 листопада 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

Від даного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_1 у позовній заяві вказувала на те, що з 2005 року вона разом з чоловіком ОСОБА_2 , а з 2009 року разом із сином, проживали у квартирі АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 помер.

Звертаючись до суду з позовом в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , позивач вказувала на те, що відповідачі з 2005 року не проживають в спірній квартирі, їх речей у квартирі нема, останні не несуть витрат по оплаті комунальних послуг, у зв`язку з цим просила захистити порушене право шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 26 жовтня 2019 року останні підтвердили, що в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 більше 10 років не проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . З 2005 року в квартирі проживали ОСОБА_1 з ОСОБА_2 . У 2009 році у подружжя народився син ОСОБА_2 . До травня 2019 року вказана сім'я проживала разом у квартирі. Після смерті ОСОБА_2 в квартирі проживає ОСОБА_1 з сином ОСОБА_2 .

Відповідно до відповіді Подільського УП ГУНП у місті Києві від 21 листопада 2019 року, згідно даних ІПНП ОСОБА_4 та ОСОБА_6 із заявами про створення перешкод у користуванні квартирою до Подільського УП ГУНП у місті Києві не зверталися.

З відповіді Подільської РДА в місті Києві від 25 листопада 2021 року 3106-8808 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано три особи: ОСОБА_13 з 15 січня 1981 року; ОСОБА_4 з 15 червня 1981 року; ОСОБА_2 з 03 липня 2010 року.

Заперечуючи проти позову та апеляційної скарги, відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили наступне. Відповідач ОСОБА_13 (колишнє прізвище ОСОБА_13 ) перебувала у шлюбі з померлим ОСОБА_2 з 1981 року по 1991 рік. В шлюбі у них народилася донька - відповідач ОСОБА_15 . Відповідачі з 1981 року зареєстровані у спірній квартирі. Внаслідок систематичного зловживання ОСОБА_2 алкогольними напоями, вчинення сварок і бійок, систематичного нанесення тілесних ушкоджень відповідачу ОСОБА_5 , у 1991 році шлюб між ними було розірвано. Відповідач ОСОБА_5 неодноразово зверталася до правоохоронних органів, але дієвої допомоги не отримувала. Зазначали, що ОСОБА_5 разом з донькою залишили спірну квартиру в період з 1991 по 1999 рік та вимушені були винаймати квартиру. В подальшому на прохання колишнього чоловіка відповідачі повернулися проживати в спірну квартиру, згодом колишній чоловік знов почав вчиняти домашнє насилля, наносив побої, виганяв з квартири. 25 листопада 2001 року ОСОБА_2 побив відповідача ОСОБА_5 , остання звернулася в поліцію, її було направлено на обстеження до судово-медичного експерта Трача B.C. При огляді лікарем були досліджені тілесні ушкодження та надано висновок про нанесення їй легких тілесних ушкоджень. Викликаний в поліцію кривдник ОСОБА_2 25 листопада 2001 року написав на ім`я начальника Подільського відділу внутрішніх справ розписку про те, що зобов`язується вирішувати всі конфліктні питання мирним шляхом через суд, скандалів не влаштовувати. Зазначали, що спільне проживання в квартирі було неможливе, а тому відповідачі знов вимушені були тікати від фізичного домашнього насилля та покинути квартиру. Оскільки в подальшому у кожного з колишнього подружжя було своє особисте життя, вони домовилися, що колишня дружина і донька не будуть чинити перешкоди у проживанні в спірній квартирі співмешканки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , а той в свою чергу не буде ставити питання про визнання колишньої дружини і доньки (відповідачів), такими, що втратили право користування спірною квартирою.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_6 22 лютого 2002 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_16 та змінила прізвище на « ОСОБА_16 ».

Як зазначала ОСОБА_1 в позовній заяві, остання почала проживати у спірній квартирі зі своїм чоловіком з 2005 року.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів пояснила, що відповідач ОСОБА_5 проживає з своїм новим чоловіком ОСОБА_16 . Дочка ОСОБА_4 проживає зі своєю матір'ю.

Стороною відповідачів не надано доказів на підтвердження того, що їм з 2002 року чинилися перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням та те, що відповідачі зверталися до уповноважених органів з приводу того, що їм чинять перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачі вчиняли дії щодо повернення в спірну квартиру останніми також надано не було.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів на питання суду пояснила, відповідачі не сплачували комунальні послуги за спірну квартиру, позову про вселення у квартиру останні також не подавали.

Посилання відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу на те, що у них були поважні причини не проживання в спірній квартирі та вони вимушені були покинути квартиру в 2001 році, колегія суддів відхиляє, оскільки підстави щодо не проживання відповідачів до 2001 року не є предметом дослідження у вказаній справі.

Таким чином, з наявних у справі доказів та пояснень представника відповідачів судом встановлено, що відповідачі фактично у спірній квартирі не проживали з 2005 року, тобто квартирою, як житлом не цікавилися, а лише ставили на меті збереження реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що позивачем доведено що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а тому відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі по 960,50 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 960 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 960 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: