КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 369/8818/18 Головуючий у суді першої інстанції - Дубас Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Прокредит Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Прокредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ПАТ «Прокредит Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, який обґрунтовувало тим, що між сторонами укладено Рамкову угоду № FW109.18 від 31 січня 2008 року та відповідно до якої позивач здійснив кредитування ОСОБА_1 на підставі Договору про надання траншу № 1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року на суму 80 000 доларів США, процентна ставка 13,00% річних (розмір процентної ставки змінювався відповідно до умов Договорів № 1 від 16 вересня 2014 року, № 2 від 16 лютого 2015 року про внесення змін до Договору траншу № 1.36826/1 FW109.18 від 31січня 2008 року) строком на 144 місяці.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед банком укладено договір поруки № 3316-ДП1 від 31 січня 2008 року, відповідно до якого поручителем є ОСОБА_2 .

Вказував, що свої зобов`язання ОСОБА_1 не виконав, а тому у нього утворився та існує перед банком заборгованість у розмірі 690 888,59 грн, що складається з боргу по капіталу 602 352,49 грн, з боргу по процентах 9 399,49 грн, боргу по процентах за неправомірне користування кредитом 3 358,94 грн, боргу по пені 75 777,67 грн.

Позивач зазначав, що ним було вжито всіх можливих та доступних заходів щодо кожного з відповідачів для досудового врегулювання спору, однак це не призвело до повного погашення боргу, а тому банк вимушений звернутись до суду та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 690 888,59 грн, що складається з боргу по капіталу 602 352,49 грн, з боргу по процентах 9 399,49 грн, боргу по процентах за неправомірне користування кредитом 3 358,94 грн, боргу по пені 75 777,67 грн, стягнути з ОСОБА_2 як солідарного боржника, заборгованість 690 888,59 грн, що складається з боргу по капіталу 602 352,49 грн, з боргу по процентах 9 399,49 грн, боргу по процентах за неправомірне користування кредитом 3 358,94 грн, боргу по пені 75 777,67 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Прокредит Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ «Прокредит Банк» подало апеляційну скаргу, у якій вказує, що банківська система пройшла модернізацію та була перенесена до нової електронної системи, що і стало причиною автоматичної зміни всієї нумерації документації Банку, в тому числі Рамкових угод та кредитних договорів. Імовірно, що у 2018 році, коли була подана позовна заява, було допущено технічну помилку і тому у позові зазначались нові номери документів.

Таким чином, Рамкова угода №3316 від 31 січня 2008 року, яка була укладена між банком та ОСОБА_1 змінила нумерацію і тепер є Рамковою угодою №FW109.18 від 31 січня 2008 року; Договір про надання траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року змінив нумерацію на № 1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року. Тож, зазначені в позовній заяві Рамкова угода № FW109.18 від 31 січня 2008 року, Договір про надання траншу № 1.36826/ FW109.18 від 31 січня 2008 року, а також укладений на їх підстав договір поруки є саме тими Рамковою угодою № 3316 від 31 січня 2008 року, Договором про надання траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року та договором поруки №3316-ДП1 від 31 січня 2008 року.

Додатково зазначає, що це ж означає, що розрахунок заборгованості підготовлений щодо Кредитного договору № 1.36826 від 31 січня 2008 року повністю відображає дані щодо заборгованості за Договором про надання траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не було враховано того, що відомості, які містяться в наданих банком документах додатках до позовної заяви повністю відповідають відомостям, на які він посилається в своїй позовній заяві, тобто є тотожними. На його думку в цій ситуації, суд міг запросити додаткові роз`яснення з боку позивача, надання документів тощо, однак жодних запитів до банку не надходило до моменту отримання оскаржуваного рішення.

Таким чином, АТ «Прокредит Банк» вважає, що Києво-Святошинським районним судом Київської області було проведено не повний огляд наданих позивачем доказів і просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первинні вимоги АТ «Прокредит Банк» в повному обсязі, а саме: стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як солідарних боржників кредитну заборгованість в розмірі 690 888, 59 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , відповідно до якого останній не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі, та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та покласти судові витрати на позивача, з урахуванням наступного.

Так, ОСОБА_1 вказує, що звертаючись до суду позивач просив стягнути заборгованість за тими угодами, які відсутні у додатках до позовної заяви, тобто не надав суду доказів на існування підстав позову. Вважає, що подавши свої докази сторона реалізувала право на доказування і одночасно виконала обов`язок доказування.

ОСОБА_1 посилається й на те, що справа розглядалась в суді з 2018 року та по ній було призначено безліч судових засідань, на які позивач не з`являвся та не реалізував можливість надання доказів, фактично самоусунувся від своїх процесуальних прав чим позбавив суд можливості оцінювати докази на предмет належності до заявлених позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Прокредит Банк» мотивував своє рішення тим, що позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість на підставі Рамкової угоди № FW109.18 від 31 січня 2008 року, Договору про надання траншу № 1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року та договору поруки до вказаної угоди.

Водночас, суд зазначив, що позивач не надав суду докази, які засвідчать про укладення між позивачем та відповідачем 1 саме Рамкової угоди № FW109.18 від 31 січня 2008 року, Договору про надання траншу № 1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року, як основного договору, на підставі якого позивач просить стягнути заборгованість. Надані суду копії Рамкової угоди № 3316 від 31 січня 2008 року та договору про надання траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року не підтверджують укладення Рамкової угоди № FW109.18 від 31 січня 2008 року, Договору про надання траншу № 1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року, адже мають різну нумерацію, що є перешкодою для встановлення факту укладення цих договорів. Будь-яких доказів щодо зміни нумерації договорів суду не надано.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 31 січня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) укладена Рамкова угода № 3316, відповідно до умов якої кредитор на підставі цієї угоди зобов`язується здійснювати кредитування позичальника в межах лімітів умов кредитування у порядку та на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами. На підставі угоди встановлюється ліміт суми кредитування позичальника еквівалентний 100 000 (сто тисяч) доларів США, ліміт строку кредитування 180 (сто вісімдесят) календарних місяців, максимальний розмір процентів 40% річних. Рамкова угода підписана уповноваженою особою кредитора та позичальником (а.с.5-7, т.1).

Також 31 січня 2008 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) на підставі Рамкової угоди № 3316 від 31 січня 2008 року укладено Договір про надання траншу № 1.36826/3316. Умовами договору про надання траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 передбачено надання кредиту позичальнику у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) доларів США, строк користування 144 (сто сорок чотири) календарних місяці від дати видачі кредиту включно, проценти 13 (тринадцять) % річних, виходячи з 360 календарних днів у році, цільове призначення кредиту - придбання квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , комісія за видачу кредиту 1 (один) % від розміру кредиту, комісія за дострокове погашення кредиту 1 (один) % від суми, що достроково погашається, спосіб видачі кредиту - зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 у кредитора (а.с.8, т.1).

До договору підписано додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати відсотків», додаток № 2 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Розрахунок сукупної вартості кредиту», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 20 квітня 2010 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 14 травня 2010 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 11 серпня 2011 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 16 січня 2014 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 06 березня 2014 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 15 травня 2014 року», договір № 1 про внесення змін до договору траншу від 16 вересня 2014 року, додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 16 вересня 2014 року», договір № 2 про внесення змін до договору траншу від 16 лютого 2015 року, додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 16 лютого 2015 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 17 серпня 2015 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 18 січня 2016 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 16 січня 2017 року», додаток № 1 до договору траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року «Графік повернення кредиту та сплати процентів. Нова редакція від 15 січня 2018 року», укладений на підставі заяви позичальника щодо кредиту №1.36826 (а.с.9-37, т.1).

Крім того, між ЗАТ «ПроКредит Банк» (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель) укладений договір поруки № 3316-ДП1 від 31 січня 2008 року до рамкової угоди № 3316 від 31 січня 2008 року, укладеної між кредитором та позичальником. Відповідно до вказаного договору поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов`язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. На момент укладення вказаного договору, Рамковою угодою встановлені наступні ліміти умов кредитування: ліміт суми кредитування - еквівалент 100 000 доларів США, ліміт строку кредитування - до 31 січня 2023 року, максимальний розмір процентів - 40% річних (а.с.51-52, т.1).

В матеріалах справи міститься також виписка з рахунку ОСОБА_1 за період з 31 січня 2008 року по 05 лютого 2008 року, відповідно до якої вбачається, що банк перерахував на рахунок позичальника грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США (а.с.38, т.1).

Також в матеріалах справи міститься вимога АТ «Прокредит Банк» до ОСОБА_1 про повне дострокове погашення кредиту від 14 червня 2018 року, відповідно до якої банк просить погасити заборгованість, яка станом на дату цієї вимоги становить 23 052,90 доларів США та 4 267,39 грн (а.с.48, т.1), а також вимогу АТ «Прокредит Банк» до ОСОБА_2 про виконання зобов`язань зо договором поруки від 14 червня 2018 року, відповідно до якої банк просить погасити заборгованість, яка станом на дату цієї вимоги становить 23 052,90 доларів США та 4 267,39 грн (а.с.53, т.1).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Прокредит Банк» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду докази, які засвідчать про укладення між позивачем та відповідачем 1 саме Рамкової угоди № FW109.18 від 31 січня 2008 року, Договору про надання траншу № 1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року, як основного договору, на підставі якого позивач просить стягнути заборгованість. Надані суду копії Рамкової угоди № 3316 від 31 січня 2008 року та договору про надання траншу № 1.36826/3316 від 31 січня 2008 року не підтверджують укладення Рамкової угоди № FW109.18 від 31 січня 2008 року, Договору про надання траншу № 1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року, адже мають різну нумерацію, що є перешкодою для встановлення факту укладення цих договорів.

Однак, апеляційний суд звертає увагу, що відповідачі по справі не заперечують укладення вказаних договорів із позивачем. Крім того, відповідачами не надано доказів на спростування наявної заборгованості перед банком.

Апеляційний суд також звертає увагу, що всі положення пунктів укладеної Рамкової угоди №3316 від 31 січня 2008 року та договору про надання траншу №1.36826/3316 від 31 січня 2008 року, відповідають умовам Рамкової угоди №FW109.18 від 31 січня 2008 року та Договору про надання траншу №1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року, що свідчить про ідентичність вказаних договорів і підтверджує доводи позивача про те, що у банку змінилась нумерація укладених договорів у зв`язку із початком роботи нового програмного забезпечення.

Апеляційний суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Відповідно до положень статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Таким чином, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, зокрема, відповідно до наданого розрахунку заборгованості, де міститься інформація про розмір кредитної заборгованості, вказане підтверджує заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом, а також зобов`язання ОСОБА_2 як поручителя ОСОБА_1 за вказаними договорами.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 та його поручителя ОСОБА_2 суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 602 352,49 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи і аргументи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у стягненні тіла кредиту.

Щодо позовних вимог банку про стягнення відсотків та пені, то слід зазначити наступне.

Відповідно до положень п.4.1 Рамкової угоди №3316 від 31 січня 2008 року за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити кредитору проценти у розмірі та порядку, визначених угодою та кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених Угодою.

Відповідно до положень п.4.2 Рамкової угоди №3316 від 31 січня 2008 року проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту.

Відповідно до положень п.4.4 Рамкової угоди №3316 від 31 січня 2008 року у випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з моменту виникнення заборгованості до дати повного її погашення включно.

Системний аналіз наданих документів, зокрема укладених договорів, свідчить про те, що сторони обумовили розмір процентів за користування наданими кредитними коштами у розмірі 13% річних, що відображено, зокрема, у договорі про надання траншу №1.36826/3316 від 31 січня 2008 року.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що позивачем було направлено вимогу банку про дострокове погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 червня 2018 року, а відсутність у матеріалах справи доказів вручення відповідної вимоги боржнику не має правового значення для оцінки поведінки позивача у спірних правовідносинах, оскільки відповідно до пункту 12.2 Рамкової угоди №3316 від 31 січня 2008 року усі повідомлення один одному вважатимуться отриманими адресатом, якщо вони були відправлені на вказану в угоді адресу або іншу адресу, про яку відправник був попередньо письмово повідомлений і якщо з моменту відправлення минуло 5 календарних днів. Крім того, відповідно до п.8.6 Рамкової угоди №3316 від 31 січня 2008 року у випадку існування заборгованості позичальника тривалістю більше ніж 30 календарних днів позичальник зобов`язаний здійснити повне дострокове погашення кредиту, виданого на підставі кредитного договору по якому існує прострочення не пізніше ніж через 3 банківські дні з моменту настання тридцятого календарного дня прострочення незалежного від того, чи кредитор пред`явив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором.

Отже, банк, звернувшись з вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту, в односторонньому порядку змінив строк виконання кредитного договору з 31 січня 2023 року на 19 червня 2018 року.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором банк набув право на стягнення з відповідачів на свою користь заборгованості, яка виникла за кредитним договором від 31 січня 2008 року.

Сторони визначили наведені правила у договорі, встановили обов`язкові для себе правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися, тобто врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд.

При цьому зміст вимоги банка, направленої до позичальника та поручителя, не може містити зміни інших умов кредитного договору, окрім зміни умов щодо строку його виконання: саме у цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, направленої боржникам.

Однак, із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що банком було нараховано частину відсотків навіть після направлення вимоги про дострокове погашення заборгованості, що суперечить вимогам закону.

Таким чином, відсотки за користування кредитними коштами, нараховані 19 червня 2018 року та 27 червня 2018 року у розмірі 118,33 доларів США до стягнення не підлягають.

Враховуючи зазначені обставини, розмір відсотків за неправомірне користування кредитом становить 246,87 грн (3 358,94 грн - 3 112,07 грн).

Відповідно до положень п.10.2 у випадку прострочення погашення грошових зобов`язань позичальник сплачує кредитору пеню за кожний календарний день прострочення (включаючи день повного погашення заборгованості) у розмірі: 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн, якщо строк існування заборгованості не перевищує 30 календарних днів та у випадку не застосування пені, вказаної у наступному пункті; 1% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн, якщо прострочення перевищує 30 календарних днів. Даний розмір пені не застосовується за рішенням кредитора, а також при умові погашення не менш ніж 80% усього боргу чи щомісячного погашення не менше ніж 30% від суми заборгованості.

Таким чином, оскільки сторони обумовили розмір та порядок нарахування пені, то й позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення.

Разом з тим, при дослідженні матеріалів справи апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_2 в суді першої інстанції заявляла клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог АТ «Прокредит Банк» (а.с.190, 196, т.1).

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до положень статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження №61-21807св19.

Таким чином, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про правомірність заявлених позовних вимог та враховуючи подану заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, то суд апеляційної інстанції вважає, що строк позовної давності можливо застосувати до позовних вимог банку в частині розміру стягнення пені.

Так, законом встановлено строк позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки позивач звернувся із позовом до суду першої інстанції в червня 2018 року, то розмір пені підлягає до стягнення за один попередній календарний рік, що передував зверненню до суду. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості розмір пені, який підлягає до стягнення становить 73 590,54 грн.

Оскільки банк звернувся до відповідачів з вимогою достроково погасити наявну заборгованість 14 червня 2018 року, а також враховуючи положення умов договору щодо дострокового погашення боргу (5 календарних днів), а також той факт, що банк звернувся із позовом в липні 2018 року, то позивачем не було пропущено строк позовної давності в частині вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог банку.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подачу позовної заяви АТ «Прокредит Банк» сплатило судовий збір у розмірі 10 363,33 грн, а за подачу апеляційної скарги 15 544,98 грн, що разом становить 25 908,31 грн, а апеляційну скаргу було задоволено на 99%, то апеляційний суд стягує судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідачів на користь позивача у розмірі 25649,23 грн.

Керуючись ст. 267, 526, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Прокредит Банк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2021 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Прокредит Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) та з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) солідарно на користь Акціонерного товариства «Прокредит Банк» (, 03115, м. Київ, пр.. Перемоги, 107 «А») заборгованість за Договором про надання траншу № 1.36826/FW109.18 від 31 січня 2008 року, який є невід`ємною частиною Рамкової угоди № FW109.18 від 31 січня 2008 року у розмірі 685 589,39 грн ( шістсот вісімдесят п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять грн. 39 коп.), з яких: 602 352,49 грн заборгованості за капіталом, 9 399,49 грн заборгованості по процентам, 246,87 грн заборгованості по процентам за неправомірне користування кредитом, 73 590,54 грн заборгованості за нарахованою пенею.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) та з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Прокредит Банк» (, 03115, м. Київ, пр.. Перемоги, 107 «А») судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 12824 грн 62 коп. із кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Мотивований текст постанови виготовлено 10 грудня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв