Ухвала

06 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 175/4472/17

провадження № 61-16022св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року у складі судді Новік Л. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтований тим, що 26 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 578 696,55 грн, що станом на день укладення договору становило 175 410,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2014 року.

Відповідно до пункту 11 договору, договір є укладеним в момент передачі грошей, тобто 26 грудня 2013 року.

Факт отримання вказаних коштів підтверджується розпискою ОСОБА_2 , в якій він визнав, що станом на 01 січня 2015 року має заборгованість перед ОСОБА_1 у сумі 2 624 176,00 грн.

Відповідно до пункту 2 договору позика надається позичальнику під 60 % річних. Позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проценти за користування позикою. Відповідно до положень пункту 4 договору, за прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10 % від простроченої суми, а також додатково зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 60 % річних від простроченої суми за весь час прострочення. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, на момент звернення до суду утворилась заборгованість у розмірі 7 419 87378 грн, а саме: 1 578 696,55 грн - сума боргу за договором позики; 2 841 653,79 грн - 60 % річних за користування позикою за період із 26 грудня 2013 року по 21 листопада 2017 року; 157 869,65 грн - штраф 10 % від простроченої суми; 2 841 653,79 грн - 60 % відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення за період із 31 грудня

2014 року по 21 листопада 2017 року.

Крім того, згідно пункту 6 договору позики сторони домовилися, що у разі збільшення на дату повернення позики (платежу за позикою) офіційного курсу гривні до доларів США більш ніж на 2 % від його офіційного курсу на дату укладання договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю «проіндексовану суму позики», що становить 5 233 852,67 грн.

Вказував, що неодноразово звертався як в усній формі, так і в письмовій до відповідача з вимогою повернути вказані кошти та сплатити відсотки за користування ними, проте відповідач ігнорує його вимоги та жодних дій щодо повернення коштів не вчиняє.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 12 653 726,60 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач у розписці від 14 вересня 2017 року визнав відсутність заборгованості у відповідача за договором позики від 26 грудня

2013 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 409 949,29 грн, проценти за користування позикою у розмірі 962 788,75 грн, штраф у розмірі 92 880,43 грн, а всього - 1 465 618,37 грн.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що розписка стосується сплати відповідачем боргу у розмірі 101 855,00 грн у 2017 році, а не факту визнання позивачем виконання умов договору позики щодо повернення грошових коштів у повному обсязі. Крім того, відсутні підстави для стягнення заборгованості за процентами поза межами строку дії договору позики від 26 грудня 2013 року. Також позивачем заявлено вимоги щодо одночасного подвійного стягнення неустойки за прострочення повернення позики, тому з урахуванням положень статті 61 Конституції України, наявні підстави для стягнення з відповідача неустойки за пунктом 4 договору позики у вигляді штрафу у розмірі 10 % від простроченої суми. Також не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення «проіндексованої суми позики», оскільки це є подвійним стягнення позики.

Постановою Верховного Суду від 02 грудня 2020 року касаційні скарги

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд мотивував своє рішення тим, що суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що розписки про сплату відповідачем позивачу грошових коштів

27 жовтня 2016 року у розмірі 300 000,00 грн та 31 лютого 2017 рок у розмірі 100 000,00 грн не доводять факту повернення боргу за договором позики

від 26 грудня 2013 року, оскільки ці розписки містять інформацію про виконання умов договору позики від 20 грудня 2013 року, не встановив справжню правову природу наданих відповідачем розписок та не перевірив, чи укладались між сторонами будь-які інші договори позики. Крім того, апеляційним судом належним чином не встановлено характеру спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо сплати 60 % річних від простроченої суми відповідно до пункту 4 договору позики й не враховано, що законодавством встановлені наслідки правомірного користування грошовими коштами протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно їх не сплачує.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не доведений належними та допустимими доказами факт неповернення відповідачем коштів за договором позики від 26 березня 2013 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), Верховного Суду від 27 червня

2018 року у справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 496/1561/16-ц (провадження

№ 6-1662цс17).

Відповідач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п`ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року призначити до судового розгляду

на 22 грудня 2021 року колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик