Житомирський апеляційний суд
Справа №286/367/21 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В.
Категорія 76 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 286/367/21 за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти, культури, молоді та спорту Овруцької районної державної адміністрації, відділу освіти, охорони здоров`я, культури та спорту Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, Коростенської районної державної адміністрації, Коростенської районної ради Житомирської області про стягнення допомоги на оздоровлення, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року, ухвалене суддею Кулінічем Я.В. у м. Овручі (повний текст виготовлено 04.10.2021),

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, у якому після уточнень позовних вимог остаточно просила стягнути на її користь вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до наказу № 406-К від 28 вересня 2016 року начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Овруцької районної державної адміністрації в сумі 3 347,24 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу в сумі 2 585,20 грн, середній заробіток за несвоєчасний розрахунок в сумі 174 056,48 грн та моральну шкоду в сумі 2 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 23 вересня 2015 року працювала методистом райметодкабінету відділу освіти Овруцької райдержадміністрації, правонаступником якого з 01 квітня 2018 року на підставі розпорядження голови РДА від 24 січня 2018 року є Відділ освіти, культури, молоді та спорту Овруцької РДА. Відповідно до наказу № 194-К від 28 серпня 2016 року вона була звільнена з відділу освіти Овруцької РДА з 31 серпня 2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату.

Відповідно до наказу № 406-К від 28 вересня 2016 року начальника Відділу освіти Овруцької райдержадміністрації про внесення змін до наказу № 194-К від 25 серпня 2016 року, їй необхідно було виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Оскільки на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не отримала вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати й матеріальну допомогу на оздоровлення, просила позовні вимоги про стягнення вказаної заборгованості задовольнити. У зв`язку з несвоєчасним розрахунком за чотири роки, вважає законними вимоги щодо стягнення 174 056,48 грн.

Окрім того, посилаючись на спричинені незаконними діями відповідача моральні страждання, які проявились у втраті спокою, сну та зміні звичайного способу життя, позивач просила стягнути на її користь моральну шкоду.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог у повному обсязі. Вважає, безпідставним посилання суду, що матеріальна допомога на оздоровлення та вихідна допомога є одноразовими виплатами, які не входять до складу заробітної плати, що відповідає позиції Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2015 року у справі № 524/3517/14-а.

Зазначила, що суд неповно встановив обставини справи. Зібраними доказами, на думку скаржника, підтверджується її право на виплату вихідної допомоги та допомоги на оздоровлення.

Також ОСОБА_1 вказала, що відмова суду у задоволенні її вимог про стягнення 174 056,48 грн компенсації за несвоєчасний розрахунок, є необґрунтованою.

Скаржник не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо пропуску нею строку звернення із даним позовом, оскільки останні не відповідають ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Також, вказала на безпідставність відмови у відшкодуванні їй моральної шкоди.

01 грудня 2021 року до апеляційного суду надійшли відзиви Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області та Відділу освіти, охорони здоров`я, культури та спорту Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, у яких відповідачі просили рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити. Вказали на те, що Відділ освіти, охорони здоров`я, культури та спорту Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області не є належним відповідачем у даній цивільній справі, оскільки не є правонаступником Районного методичного кабінету та Районного інформайно-методичного центру відділу освіти, культури, молоді та спорту Овруцької РДА.

Крім того, погоджуються з висновком районного суду щодо пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Рішення суду першої інстанції вважають правомірним та ухваленим з дотриманням вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні Житомирського апеляційного суду, яке проведено в режимі відеоконференції, позивач та її представник адвокат Бондарчук Г.Ф. доводи апеляційної скарги підтримали на обставинах, викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі.

Представники відповідачів Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області та Відділу освіти, охорони здоров`я, культури та спорту Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області в судовому засіданні апеляційну скаргу вважали необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з підстав, викладених у відзивах.

Представник відповідача - відділу освіти, культури, молоді та спорту Овруцької районної державної адміністраціїдо апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2015 року ОСОБА_1 призначена на посаду методиста районного методичного кабінету відділу освіти Овруцької РДА (т. 1 а.с. 4).

07 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до начальника відділу із заявою про надання додаткової оплачуваної відпустки терміном 16 к.д. з 18 червня 2016 року по 03 липня 2016 року за 2016 рік як потерпілій І категорії внаслідок аварії на ЧАЕС та основну щорічну відпустку терміном 39 к.д. з 04 липня 2016 року по 11 серпня 2016 року за період роботи з 23 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року з виплатою матеріальної допомоги в розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) (т. 1 а.с. 6).

07 червня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 начальником відділу освіти Овруцької РДА Северенчуком Я.Д. видано наказ № 277-Н про надання ОСОБА_1 , методисту з кадрів РМК відділу освіти: додаткову оплачувану відпустку терміном 16 календарних днів в період з 18 червня 2016 року по 03 липня 2016 року включно, як постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія); основну щорічну відпустку терміном 39 календарних днів в період роботи з 04 липня 11 серпня за період роботи з 23 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 8).

Наказом начальника відділу освіти Овруцької РДА № 194-К від 25 серпня 2016 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти 31 серпня 2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією районного методичного кабінету відділу освіти; централізованій бухгалтерії відділу освіти виплатити ОСОБА_1 допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати згідно п. 7 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (т.1 а.с.3).

28 вересня 2016 року начальником відділу освіти Овруцької РДА видано наказ № 406-К про внесення змін до пункту 2 наказу від 25 серпня 2016 № 194-К «Про звільнення ОСОБА_1 » та викладено в такій редакції: «2.Централізованій бухгалтерії відділу освіти виплатити ОСОБА_1 : 2.1. вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати. 2.2. допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати згідно п. 7 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (т. 1 а.с. 3).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 дійсно не було виплачені в повному обсязі кошти при звільнення, проте за захистом свого права позивач звернулася 02 лютого 2021 року з пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Доказів наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали своєчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, суду не надала.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком, з огляду на наступне.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи визначені законодавцем у статті 235 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Частиною другою даної статті передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги при звільнення у розмірі 3 347,24 грн, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що оскільки позивачу ОСОБА_1 про невиплату грошових коштів за її поясненнями було відомо у 2016 році, тому звернувшись до суду із даним позовом 02 лютого 2021 року, позивач пропустила строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України. Поважні причини для поновлення такого строку остання не навела, поновити не просила.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2021 року в справі № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) вказано, що поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Під час розгляду цієї справи позивач не навела поважних причин пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом в частині стягнення вихідної допомоги при звільненні та не підтвердила належними і допустимими доказами їх наявність. За таких обставин, рішення суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим, підстав для його скасування не має.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо пропуску строку звернення позивачем до суду в частині стягнення грошових коштів на оздоровлення за 2016 рік.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, надання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», частини першої статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 та частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту»» запроваджено, починаючи з 01 січня 2001 року, виплату допомоги на оздоровлення. Така виплата коштів на оздоровлення є щорічною, тобто не є одноразовою.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм, ОСОБА_1 мала законні очікування на отримання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки у 2016 році.

Посилання відповідачів про відсутність фінансування на вказані виплати не заслуговують на увагу, оскільки нормативні акти на які посилається відповідач лише регламентують порядок надання допомоги на оздоровлення, проте не зупиняють дію Закону України «Про освіту» в статті 57 якого закріплено гарантію надання допомоги на оздоровлення науково-педагогічним працівникам.

Крім того, згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Зазначеним спростовується висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік в розмірі 2 585,20 грн, які і підлягають стягненню на користь позивача.

За таких обставин, коли роботодавцем не було сплачено в повному обсязі кошти при звільненні, на користь працівника підлягає стягненню і середній заробіток за час затримки розрахунку.

При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з істотності недоплаченої суми порівняно з середньомісячним заробітком позивачки, відсутності доказів вини відповідача відділу освіти, охорони здоров`я, культури та спорту Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, який є правонаступником роботодавця, у не проведенні вчасного розрахунку, не доведення факту відсутності коштів на зазначені виплати та поведінку позивача, яка не вважала пріоритетним отримання належного розрахунку та не зверталась за захистом свого порушеного права упродовж 53 місяців.

Згідно постанови від 26.06.2019 № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З огляду на вищевказані положення судової практики, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач у спірних правовідносинах безпідставно не зверталась за захистом до суду упродовж 53 місяців після звільнення з вимогою про виплату допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки не була позбавлена можливості реалізувати таке право. Слід також врахувати, що сума допомоги на оздоровлення 2 585,20 грн майже в сімдесят разів менша ніж визначена сума середнього заробітку позивачем (174 056,48 грн). Враховуючи вищезазначені обставини, приблизну оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі наявної заборгованості - 2 585,20 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із невиплатою щорічної допомоги на оздоровлення, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 2 585,20 грн. Натомість, беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди, зважаючи на її недоведеність.

Інші аргументи апеляційної скарги та заперечення проти неї щодо визначення належного відповідача у справі та відшкодування моральної шкоди є аналогічними доводам, зазначеним в позовній заяві та у відзивах на позовну заяву відповідно, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення щодо цих обставин, який не потребує додаткового правового аналізу.

Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, судові витрати підлягають новому розподілу відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. РішенняОвруцького районного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення допомоги на оздоровлення та середнього заробітку скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з відділу освіти, охорони здоров`я, культури та спорту Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення в сумі 2 585,20 грн та 2 585,20 грн середньомісячної заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з відділу освіти, охорони здоров`я, культури та спорту Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області на користь держави 840,60 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року