Справа № 415/5590/20
Провадження № 2/415/525/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Луньової Д.Ю.,

за участю: секретаря судових засідань Павлова О.В.,

за відсутності сторін,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), представник позивача ОСОБА_2 (адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області (місцезнаходження: вул. М. Грушевського, буд. № 7, м. Лисичанськ, Луганська область) про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 . Позовна заява обґрунтована ти, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу. Наразі, позивачка має намір подарувати належну їй частину квартири, однак договір купівлі-продажу був втрачений. Документи Луганського обласного державного нотаріального архіву, у тому числі договір купівлі-продажу нерухомого майна посвідчений 22 квітня 1996 року за № 3542 до м. Старобільська та м. Сєвєродонецька не передавались і перебувають у м. Луганську на тимчасово непідконтрольній території. Враховуючи викладене, позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою від 08 вересня 2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивач та представник позивача в підготовче судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 08 грудня 2020 року подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Представник відповідача Військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області в підготовче судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій просив суд розглянути справу у його відсутність, не заперечував проти ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 161/12411/17 зазначено, що стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу.

Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.

У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) зазначено, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Отже, проаналізувавши зазначені вимоги закону, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, зважаючи на те, що в інший спосіб позивач не може підтвердити та реалізувати своє право, яке гарантоване йому державою та законодавством України, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 200, 206, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 16, 382, 392 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 , належну їй на підставі договору купівлі-продажу від 22 квітня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом, реєстр № 3542.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Д.Ю. Луньова