ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , державний реєстратор Дніпровської районної Державної адміністрації Дніпропетровської області Васенін Юрій Володимирович, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С.В., Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Н.Б., Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та встановлення юридичних фактів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , державний реєстратор Дніпровської районної Державної адміністрації Дніпропетровської області Васенін Ю.В., Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С.В., Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Н.Б., Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності та встановлення юридичних фактів.

Позов мотивовано тим, що позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до заповіту, складеного останньою 05 грудня 2012 року.

20 червня 2017 року державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори на підставі заяви позивача про прийняття спадщини за заповітом була заведена спадкова справа № 84/2017. Позивач виявила своє бажання отримати у спадщину домоволодіння АДРЕСА_1 . Зважаючи на відсутність реєстрації права власності на вказане домоволодіння нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Позивач вважає, що право власності спадкодавця на домоволодіння підтверджується зокрема оціночним актом, в якому визначено, що домоволодіння збудоване в 1927 році. Крім того, з часу побудови домоволодіння нікому іншому не належало, що підтверджується записом у домовій книзі. Право на нерухоме майно, збудоване до 1992 року не потребувало введення в експлуатацію та не передбачало обов`язкової реєстрації права власності. На підставі викладеного позивач просить визнати за ним право власності на домоволодіння в порядку спадкування.

Також позивач зазначив в позові, що на території домоволодіння розташовані окреме майно, а саме споруди (гаражі), які належать відповідачу по справі ОСОБА_4 та третій особі ОСОБА_6 . Для повного та всебічного розгляду справи просив суд встановити факт того, що дані споруди не входять до складу домоволодіння, право власності на яке бажає встановити позивач.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що не підлягають визнанню права власності об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що єдиним спадкоємцем за заповітом ОСОБА_7 є донька спадкодавця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 червня 2017 року Державним нотаріусом Першої Дніпровської державною нотаріальною конторою на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом була заведена спадкова справа №84/2017.

Згідно ст. 1236 ЦК України правом заповідача є визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. З огляду того що ОСОБА_7 заповіла все своє майно ОСОБА_1 , остання заявила своє бажання отримати у спадщину домоволодіння АДРЕСА_1 . Слід зазначити, що ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_7 постійно проживала за вказаною адресою. Зважаючи на відсутність реєстрації права власності згідно з чинним законодавством України на спірне домоволодіння, Державним нотаріусом на підставі ст.49 Закону України «Про нотаріат» було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

В матеріалах спадкової справи міститься довідка КП «Дніпровське МБТІ» від 10.03.2017 за вих. №2965, у відповідності до якої право власності станом на 31.12.2012 на будинок не зареєстровано.

03 червня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках №722/1882/16-ц, провадження № 61-39287св18 досліджував питання щодо визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що не підлягають визнанню права власності об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У відповідності до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), проте прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Верховний Суд вказав, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом спадкування згідно з нормами статей ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 529/501/16-ц (провадження№ 61-11479св18), від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18) та від 11 листопада 2019 року у справі № 554/13971/15-ц (провадження № 61-10243св18).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтвердив факт надання земельної ділянки під забудову чи належного проекту для будування.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають визнанню права власності об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що Верховний Суд при розгляді справи № 201/7012/18 дійшов висновку про належність домоволодіння спадкодавцю, а підставою відмови у задоволенні касаційної скарги було лише пред`явлення позову до неналежного відповідача, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки в тій справі встановлена належність майна спадкодавцю з підстав оформлення права власності на нього на введення домоволодіння в експлуатацію, тоді як Верховним Судом не перевірялась наявність чи відсутність земельної ділянки, яка була відведена для будівництва спірного домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність на домоволодіння належним чином оформленої домової книги та ведення останньої відповідно до законодавчих норм відповідно до часу їх дії є належним підтвердженням наявного права власності на нерухоме майно, колегія суддів відхиляє, оскільки для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачами у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко