Провадження № 2/752/1287/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.02.2021 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.

секретаря - Воробйова І.О.

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_2.

представника відповідача - 1 - ОСОБА_1

представника відповідача - 2 - Шигіманіна В.О.

третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.

В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 02.11.2006 між банком ТОВ «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № 3214-06-Ип. 23.03.2007 між Банком та Позичальником підписана Додаткова угода № 1 до вказаного кредитного договору. Згідно з умовами забезпечення кредиту та фінансового стану Позичальника, забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором є застава нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа - 62,60 кв.м., житлова площа - 42,30 кв.м. Так на виконання умов Кредитного договору, 02.11.2006 між Банком «Фінанси та Кредит», Товариство з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір. 02.07.2007 правонаступником Банку «Фінанси та кредит», Товариство з обмеженою відповідальністю стає Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит». 03.12.2016 на електронному майданчику dgf.prozorro.sale відбулись електронні торги (аукціон) з продажу кредитного портфелю, що складається з прав вимоги за 10 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, номер лоту F07GL34905. Переможцем аукціону визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП». Позивач зазначає, що на момент проведення торгів (аукціону) та укладання оспорюваного Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.12.2018, ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» не мало ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на право надання кредитів.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, тому просить визнати недійсним Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.12.2018, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП».

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.09.2019, відкрито провадження у справі та призначено справу до в підготовче засідання.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.04.2020 у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги - відмовлено.

Постановою Київського Апеляційного суду від 29.09.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 30.04.2020 залишено без змін.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2020 залучено в якості третьої особи ОСОБА_2 до участі у розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 , до судового розгляду по суті.

В судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що не може сума вимоги перевищувати в 40 разів суму кредиту. Також сторона відповідача не надала розрахунки цієї суми.

В судове засідання з`явився представник відповідача -1 - ОСОБА_1 , який просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що нараховані штрафи, пеня з моменту видачі кредиту на момент продажу активу.

Представник відповідача -2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що обставини викладені в позовній заяві стосуються банків, які не знаходяться на стадії ліквідації. Відступлення прав вимоги не має бути договором факторингу, а договором цесії.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 02.11.2006 між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № 321-06-Ип, а також додаткову угоду № 1 від 23.03.2007 про надання кредитних ресурсів в сумі 119000,00 доларів США строком до 01.11.2021, з оплатою по процент ній ставці 15 процентів річних. 23.03.2007 між Банком та Позичальником підписана Додаткова угода №1 до Кредитного договору № 321-06-Ип від 02.11.2006.

В забезпечення виконання вказаного договору між сторонами було укладено іпотечний договір від 02.11.2006, відповідно до якого ОСОБА_3 , як іпотекодавець, передав АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в іпотеку нерухоме майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,60 кв.м., житловою площею 42,30 кв.м.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 вказаного Іпотечного договору «Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру під АДРЕСА_2 . Зазначена квартира має загальну площу 62,60 кв.м., і складається із трьох житлових кімнат житловою площею 42,30 кв.м. Зазначена квартира передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за Кредитним договором № 321-06-Ип від 02.11.2006 на суму 99000 доларів США, строком до 01.11.2021. А також процентів за користування Кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 15% річних, а також комісійної винагороди за Основним зобов`язанням, неустойки за цим договором або за Основним зобов`язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за Основним зобов`язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на Предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17.12.2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення делегування повноважень ліквідатора банку, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.09.2019 № 2417 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора було продовжено строк здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на два роки по 17.12.2020 включно.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 2 Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 № 388, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 за № 606/28736, метою цього Положення є визначення порядку організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується, у тому числі визначення принципів та критеріїв черговості продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, які застосовуються при формуванні як планів продажу активів (майна) на рівні банків, що ліквідуються, так і пропозицій з продажу окремих активів/пулів активів.

Згідно п. 1 р. VІ Положення, на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види майна банку, що ліквідується: основні засоби, майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу, майно банку, щодо обороту якого встановлено обмеження, дебіторська заборгованість, права вимоги.

Таким чином, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з дня початку процедури ліквідації Банку здійснює відчуження права вимоги боргу за кредитними договорами за договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог, які належать Банку, на відкритих торгах (аукціоні).

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами під час укладання оспорюваного договору, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. Позивачем протягом розгляду справи не надано доказів того, що вказаний договір було укладений з порушенням вимог законодавства.

Щодо розмежування договору факторингу та відступлення права вимоги, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у Законі.

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

При цьому, відповідно до пункту 51 постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

В результаті відкритих торгів (аукціону) з продажу права вимоги за кредитним договором забезпечення, які оформлені протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-10-11-000035-b від 03.12.2018, між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП» було укладено договір про відступлення права вимоги від 26.12.2018, відповідно до якого Банк відступив відповідачу-2, а відповідач-2 набув належні Банку права вимоги до позичальника, зокрема позивача.

Згідно абз. 2 п. 5 VII Положення, у разі встановлення, що переможець відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги або за договором забезпечення виконання зобов`язання є боржником та/або поручителем за такими договорами, уповноважена особа Фонду інформує про це Фонд і результати відкритих торгів (аукціону) скасовуються. Гарантійний внесок такому переможцю відкритих торгів (аукціону) не повертається.

В свою чергу, зобов`язання позивача за кредитним договором та договорами забезпечення не підпадають під заборону визначену ч.1 ст. 515 ЦК України.

Таким чином, законодавством України не передбачено заборону на відступлення права вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитними договорами, укладеними між Банком та позивачем.

В постанові Верховного Суду від 28.05.2018 р. у справі 910/14716/17 зазначено, що неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні за не має наслідком недійсність правочину про заміну кредитора, однак тягне за собою ризик настання для нового кредитора несприятливих наслідків, зокрема визначених частиною 2 статті 516 ЦК України та частиною 2 статті 518 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, позивач, звертаюсь із цим позовом до суду зазначив, що оспорюваними договорами, стороною яких він не був, були порушені його права, але у відповідності до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України жодних доказів цьому позивачем надано суду не було.

У відповідності до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а за умовами п.26 вказаної постанови ПВСУ вказано про те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц

Судом встановлено, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивача, не надано.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, суд безпосередньо дослідивши всі обставин справи та надані в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги.

Керуючись ст.ст. 259, 265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕС.ДІ.СІ.ГРУП», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.Ю. Мазур