Номер провадження: 22-ц/813/3296/21
Номер справи місцевого суду: 523/4028/19
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Мурманової І.М., повний текст рішення складено 24 червня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за договорами позики,-

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за договором позики, в якому просила визнати недійсними:

договір відступлення прав вимоги за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. 21 вересня 2017 року та зареєстрованим в реєстрі за № 2655, укладений 27 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1693;

договір відступлення прав вимоги за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. 21 листопада 2017 року та зареєстрованим в реєстрі за № 3238, укладений 27 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1695.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що між нею та ОСОБА_3 були укладені кредитні договори відповідно до яких позивач отримала грошові кошти у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США та 70 000 (сімдесят тисяч) доларів США, а також було укладені договори іпотеки в забезпечення умов виконання зобов`язань за кредитними договорами. Разом з цим, ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договори відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки.

Позивач зазначає, що договори відступлення прав вимоги за договорами позики порушують її права та суперечать вимогам діючого законодавства, а саме є договорами факторингу, однак укладені між особами, які не можуть бути сторонами договору факторингу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року узадоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що незважаючи на те, що оспорюванні договори містять ознаки договорів фінансового лізингу, суд першої інстанції залишив цю обставину поза увагою та помилково не застосував до спірних правовідносин положення ст. 1079 ЦК України. Також судом безпідставно не враховані висновки Верховного Суду, які викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16.

Відзиву до суду надано не було.

В судове засідання, призначене на 08 грудня 2021 року сторони не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені належним чином (а.с. 210-214).

07 грудня 2021 року від адвоката Скіндера В.Б., представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про відмову від апеляційної скарги (а.с. 215-217).

Також 07 грудня 2021 року до суду від ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від апеляційної скарги, в якій ОСОБА_1 просить розгляну справу без її участі, апеляційну скаргу підтримує та просить задовольнити.

Колегія суддів, ознайомившись з поданими заявами, вважає, що заява адвоката Скіндера В.Б., представника ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги не підлягає розгляду, оскільки ОСОБА_1 особисто в своєї заяві зазначила про підтримку апеляційної скарги та просить її задовольнити, у зв`язку з чим справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 розглядається судом по суті в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (13 грудня 2021 року).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 21 вересня 2017 року укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., та зареєстрований за № 2655, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала до підписання договору в борг від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 50 000 доларів США (а.с. 9).

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 21 вересня 2017 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., та зареєстрований за № 2656, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_3 наступні об`єкти нерухомого майна:

- житлові будинки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 08;

- земельну ділянку площею 0.01 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:008:0023;

- земельну ділянку площею 0.077 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:008:0035 (а.с. 10-13).

Також судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 21 листопада 2017 року укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., та зареєстрований за № 3238, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала до підписання цього договору у борг від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 70 000 доларів США (а.с. 14).

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 21 листопада 2017 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., та зареєстрований за № 3239, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_3 наступні об`єкти нерухомого майна: квартири АДРЕСА_2 (а.с. 15-21).

Між ОСОБА_3 (Первісним кредитором) та Хвайді Лабієб (Новим Кредитором) 27 червня 2018 року укладено договір відступлення права вимоги за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., зареєстрований за № 1693.

Відповідно до пункту 1.1. цього договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв всі права вимоги за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. 21.09.2017 року зареєстрованим у реєстрі за № 2655 зі всіма змінами до нього, Позикодавцем за яким є Первісний Кредитор, а Боржником за яким є ОСОБА_1 . Станом на дату укладення договору відступлення заборгованість Боржника складає 1 309 481,70 грн., що еквівалентно 50 000 доларів США по курсу НБУ станом на 21.09.2017 року (100 доларів США 2618.9634 грн.).

Відповідно до пункту 1.4 Договору відступлення права вимоги за договором позики здійснюється на умовах оплати Новим Кредитором Первісному Кредитору вартості відступлених прав вимоги у порядку, визначеному розділом 2 цього Договору.

Відповідно до пункту 2.1. Договору права вимоги за договором, вказаним в пункті 1.1. цього договору вважаються відступленими з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Пунктом 2.2. Договору відступлення прав передбачено, що вартість прав вимоги, що відступається складає 1 309 481, 70 грн., що в еквіваленті складає 50 000 доларів США по курсу НБУ станом на 21.09.2017 року (100 доларів США 2618.9634 грн.).

Пунктом 2.3. Договору Сторони підтвердили, що розрахунки між ними за цим договором здійснені повністю (а.с. 22-23).

Крім цього, 27 червня 2018 року між ОСОБА_3 (Первісним іпотекодержателем) та Хвайді Лабієб (Новим Іпотекодержателем) укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., зареєстрований за № 1694, відповідно до якого ОСОБА_3 відступив, а ОСОБА_2 прийняв всі права та обов`язки Іпотекодержателя, що існують станом на дату укладення цього Договору, за Договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. 21.09.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2656, укладений між ОСОБА_3 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець), предметом якого є вказані вище житлові будинки та дві земельні ділянки (кадастрові номери :06:008:0023; :06:008:0035) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24 25).

Також, 27 червня 2018 року між ОСОБА_3 (Первісним кредитором) та Хвайді Лабієб (Новим Кредитором) укладено договір відступлення права вимоги за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М., зареєстрований за № 1695 (а.с. 26-27).

Відповідно до пункту 1.1. цього договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв всі права вимоги за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. 21.11.2017 року зареєстрованим у реєстрі за № 3238 зі всіма змінами до нього, Позикодавцем за яким є Первісний Кредитор, а Боржником за яким є ОСОБА_1 . Станом на дату укладення договору відступлення заборгованість Боржника складає 1 853 395,00 грн., що еквівалентно 70 000 доларів США по курсу НБУ станом на 21.11.2017 року (100 доларів США 2647.7080 гр.).

Відповідно до пункту 1.4 Договору відступлення права вимоги за договором позики здійснюється на умовах оплати Новим Кредитором Первісному Кредитору вартості відступлених прав вимоги у порядку, визначеному розділом 2 цього Договору.

Відповідно до пункту 2.1. Договору права вимоги за договором, вказаним в пункті 1.1. цього договору вважаються відступленими з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Пунктом 2.2. Договору відступлення прав передбачено, що вартість прав вимоги, що відступається складає 1 853395,60 грн., що в еквіваленті складає 70 000 доларів США по курсу НБУ станом на 21.11.2017 року (100 доларів США 2647.7080 грн.).

Пунктом 2.3. Договору Сторони підтвердили, що розрахунки між ними за цим договором здійснені повністю.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за договорами позики, суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 512, 513, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Отже, за змістом статей 512, 1077 ЦК України розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Аналіз положень статей 512-518 ЦК України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги, а відповідно до статті 2 ЦК України учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

Водночас, за змістом частини 1 статті 1077 ЦК України та частини 5 статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у договорі факторингу беруть участь три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина 2 статті 1079 ЦК України), фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина 3 статті 1079 ЦК України), та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, передбачено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах 1, 2 статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо згідно із законом надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору судом зазначено, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України).

Відповідно до підпункту 14.1.255 Податкового кодексу України відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні жодним чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити.

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі №909/968/16, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.10.2019 у справі №910/13731/18, Верховний Суд у постановах від 19.11.2019 у справі №924/1017/18, від 11.12.2019 у справі №127/8772/17-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.06.2020 р. у справі №916/1410/19.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (див, mutatis mutandis, висновки, викладені у пунктах 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №522/14890/16-ц).

Висновки суду про те, що, договори відступлення прав вимоги не є удаваними, оскільки не вчинені для приховання іншого правочину - договору факторингу. У договорах відсутні умови, притаманні договору факторингу, а розмір грошової вимоги, відступленої за договорами від 27 червня 2018 року, дорівнював ціні їх відступлення, у зв`язку з чим укладені між відповідачами договори про відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договорами цесії відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Оспорювані договори не містять будь-яких умов, відповідно до яких грошові кошти передавалися б Первісному Кредитору на певний строк, з обов`язком повернення та з обов`язком сплати винагороди Первісним Кредитором Новому Кредитору за тимчасове користування наданими грошовими коштами.

Відповідно до пунктів 2.5. кожного з оспорюваних договорів: з моменту відступлення права вимоги Первісний Кредитор вибуває з усіх правовідносин, які склались між ним (Первісним Кредитором) і боржником на підставі договору позики, зазначеного у п. 1.1. цього договору. Відповідно до пунктів 2.6. кожного з оспорюваних договорів: з моменту відступлення права вимоги Новий Кредитор заміщує Первісного Кредитора у всіх правовідносинах, які склались між ним (Первісним Кредитором) та боржником, на підставі договору зазначеного у п. 1.1. цього договору.

Таким чином, після передання права вимоги за оспорюваними договорами Первісним Кредитором Новому Кредитору та сплати Новим Кредитором Первісному Кредитору ціни договору, правовідносини між сторонами припиняються.

В оспорюваних договорах відсутні будь-які інші зобов`язання з повернення Первісному Кредитору Новим Кредитором грошових коштів, отриманих від останнього в порядку сплати ціни договору, сплати будь-яких послуг, як і згадки про надання таких послуг.

Сама по собі оплатність договору відступлення права вимоги не перетворює цей договір на договір факторингу, оскільки оплатність характерна і для договорів купівлі-продажу права вимоги.

Ціна оспорюваних договорів визначається вартістю предмета договору (розміром грошової вимоги, що відступається), оплату якої і здійснює Новий Кредитор, на відміну від договору факторингу, в якому ціна договору визначається розміром винагороди за послуги фактора, які оплачує клієнт.

Судом обґрунтовано не були взяті до уваги посилання позивача, на те, що ціна договору є меншою від реальної вартості права вимоги на суму процентів та штрафних санкцій, за час прострочення боржника повернення позики, і що саме така різниця є формою плати Первісним Кредитором Новому Кредитору за надання фінансування, оскільки між відповідачами був укладений саме договір купівлі-продажу права вимоги, виходячи з суб`єктного складу та мети договору, а також, що ймовірне збільшення грошової вимоги після укладення договору купівлі-продажу за рахунок виникнення зобов`язань у вигляді сплати процентів та штрафних санкцій внаслідок прострочення виконання боржником грошового зобов`язання обумовлене специфікою предмета договору (право грошової вимоги) та визначається виключно подальшою поведінкою боржника. Будь-яке інше майно, яке може бути предметом договору купівлі-продажу також може збільшувати свою вартість, після укладення договору, проте цей факт не може бути підставою вважати договір купівлі-продажу іншим видом договорів.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України з позовом про визнання недійсним правочину, недійсність якого прямо не встановлена законом може звернутись або сторона, або заінтересована особа, яка заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); факту порушення невизнання або оспорення такого права або інтересу з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якої із зазначених умов є підставою для відмови у позові.

Судом вірно зазначено про те, що позовна заява не містить обґрунтування, в чому полягає порушення прав позивача внаслідок укладення оскаржуваних правочинів, також позивачем не доведено, яким чином його права будуть поновлені внаслідок визнання недійсними договорів відступлення права вимоги та застосування наслідків недійсності договору.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин положення ст. 1079 ЦК України, колегія суддів вважаєбезпідставними, оскільки суд приймаючи рішення застосував до спірних правовідносин норма матеріального права у відповідності до чинного законодавства, виходячи із заявлених позовних вимог.

Доводи про те, що судом безпідставно не враховані висновки Верховного Суду, які викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16 є необґрунтованими виходячи із того, що судом були взяті до уваги висновки Верховного Суду відповідно до ст. 263 ЦПК України, про що зазначено у судовому рішенні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, про що зазначає апелянт.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда