Справа № 461/9966/21
Провадження № 2/461/2314/21
У Х В А Л А
про відмову у відкритті провадження
10.12.2021 року місто Львів
Суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., дослідивши позовну заяву
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
про зняття арешту з коштів боржника, -
Фактичні обставини справи, суть питання, яке вирішується суддею.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Галицького відділу Державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про зняття арешту з коштів боржника.
У поданій позовній заяві позивач просить:
-скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби № 67052324 про арешт майна в частині накладення арешту на грошові кошти, що надходять на рахунки на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_2 , РНОКПП ? НОМЕР_1 , паспорт : НОМЕР_2 , виданий Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області від 01.06.2021 року;
Мотиви та висновки судді, а також положення закону, яким керувався суддя, постановляючи ухвалу.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказав, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону про виконавче провадження.
Приписами ч. 1 ст.447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Зокрема, у наведеному висновку суду касаційної інстанції зазначено наступне.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".
Враховуючи наведені вище мотиви, позивач ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України..
Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права) (ч. 9 ст. 10 ЦПК України).
Приписами ст.186 ЦПК України визначено перелік підстав відмови у відкритті провадження у справі.
Так, п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Беручи до уваги те, що позивач є власником майна на яке накладено арешт та боржником у виконавчому провадженні, положення ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» на спірні правовідносини не розповсюджуються.
Таким чином, приходжу до висновку, що даний спір не може бути розглянутий судом за правилами позовного провадження, а тому у відкритті провадження необхідно відмовити, відповідно до ст. 186 ЦПК України.
При цьому, захист порушених прав боржника ОСОБА_1 можливий шляхом звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця у порядку передбаченому ст. 447 ЦПК України.
З огляду на вищенаведене та керуючись статтями 186,447 ЦПК України, суд ?
Повернути позивачу у відповідності до вимог ч. 3 ст. 186 ЦПК України позовну заяву разом із долученими до неї документами.
Роз`яснити позивачу, що відмова у відкритті позовного провадження не позбавляє його права звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця у порядку, передбаченому ст. 447 ЦПК України.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду.

Суддя В.В. Стрельбицький