Провадження №22-ц/812/72/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Бондаренко Т.З.,

суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: представника позивачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №471/139/20 за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Скарницької І.Б. в приміщенні того ж суду, за позовом

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що неналежно виконувала батьківські обов`язки,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що неналежно виконувала батьківські обов`язки.

Позивачі зазначали, що відповідачка є їх матір`ю, однак з 2006 року вони проживали разом з батьком, який займався їх вихованням та забезпеченням. Мати не приймала участі у вихованні дітей, не спілкувалася з ними, не відвідувала святкових заходів за участі своїх дітей. Мати не сплачувала аліменти на утримання доньки та сина.

Враховуючи викладене, просять визнати відповідачку, такою, що неналежно виконувала свої батьківські обов`язки, зазначені, зокрема у ст. 150 Сімейного кодексу України.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суд мотивував тим, що позивачами не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги її та ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачка в 2006 році після розірвання шлюбу покинула сім`ю, а діти постійно проживали з батьком. Весь час відповідачка не приймала участі у вихованні та утриманні дітей, аліменти не сплачувала, з дітьми не спілкувалася, таким чином не виконувала свій батьківській обов`язок.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає таким вимогам.

Так, з матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про народження позивачів: ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та їхніми батьками є: батько - ОСОБА_5 та мати ОСОБА_4 , відповідачка у справі (а.с. 52).

Так, батьки позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвали шлюб рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2006 року (а.с. 24-25). У даному рішенні суду, питання щодо участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей не вирішувалося.

Рішенням суду від 14 листопада 2012 року у справі № 1405/592/12 встановлено, що з 2006 року по 2012 рік ОСОБА_4 відповідачка по справі не проживала в с. Новокостянтинівка Братського району, діти проживали у вищевказаному селі разом з батьком, їх вихованням та матеріальним забезпеченням займався батько та баба, мати ОСОБА_4 .

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дітей визначені у ст. 150 Сімейного кодексу України, відповідно до приписів якої зазначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов`язані поважати дитину.

Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років ( ст. 152 СК України).

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України).

Відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В позовній заяві, як підставу позовних вимог зазначено про те, що відповідачка після розлучення з батьком дітей в 2006 році покинула сім`ю та з того часу, в порушення прав дітей, не виконувала свої батьківські обов`язки та не приймала участі у вихованні, спілкуванні та їх розвитку, їх життям не цікавилась, аліменти не сплачувала, чим фактично порушила встановлене законом право дітей на забезпечення матір`ю належного їх виховання, піклування про їх фізичний і духовний розвиток, навчання підготовку до самостійного життя, забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування, спілкування з дітьми, що є необхідним для нормального самоусвідомлення дітей, не виявляла інтересу до їх внутрішнього світу, не створювала умов для отримання ними освіти.

Так, в оскаржуваному рішенні районний суд зазначив, що позивачі не довели наявність порушеного права на час вирішення спору. В судовому засіданні, в тому числі і в суді апеляційної інстанції, представник позивачів посилався також на те, що в майбутньому мати позивачів, відповідачка у справі має можливість вимагати від дітей утримання, тоді як визнання її такою що неналежно виконувала батьківські обов`язки, стане цьому на заваді.

За таких обставин, районний суд, навівши зміст приписів ст. 202 та частини першої статті 204 СК України, відповідно до яких, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, вірно зазначив про можливість викладення своїх заперечень позивачами, в разі пред`явлення такого позову.

Проте, крім цього районний суд вирішуючи дану справу та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів щодо ухилення відповідачки від виховання та утримання дітей, оскільки батько дітей до досягнення ними повнолітнього віку не звертався до відповідних органів щодо цього питання, так само як і діти не зверталися на захист своїх порушених прав та інтересів, як то передбачено ст. 152 СК України. Таким чином, суд навів висновок, щодо недоведеності позовних вимог та послався на відсутність порушеного права, чим фактично вирішив спір по суті, виходячи з того, що позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту, проте його доводи щодо порушення прав чи інтересів позивачів, не є доведеними.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитись в повній мірі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У справі, яка розглядається, позивачі обрали спосіб захисту порушеного права у вигляді визнання судом особи такою, що неналежно виконувала батьківські обов`язки.

Отже, між учасниками цієї справи фактично існує спір повнолітніх дітей та їх матір`ю з приводу неналежного виконання останньою обов`язків щодо виховання дітей під час їх неповноліття, що призвело до порушення прав неповнолітніх дітей та може призвести до порушення прав повнолітніх в майбутньому.

Натомість відповідно до норм статей 16 ЦК України та норм, Сімейного Кодексу України такого самостійного способу захисту порушеного права повнолітніх дітей, як то визнання особи такою, що неналежно виконувала свої батьківські обов`язки не встановлено.

Тоді як, відповідно до норм СК України, неналежне виконання батьками своїх обов`язків, є підставою для обґрунтованого заперечення та доведення вказаних обставин, в разі пред`явлення одним з батьків позову про стягнення аліментів на їх утримання, про що правильно зазначив суд.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

Враховуючи наведене, районний суд помилково вдався до висновку недоведеності позовних вимог, в тому числі і з відсутністю факту порушеного права, в зв`язку з чим відмовив в задоволенні позову по суті спору за недоведеністю, тоді як позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, в зв`язку з неналежним способом захисту порушеного права, обраним позивачами, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом та не є ефективним.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення районного суду, відповідно до положень п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову, в іншій частині, тобто в частині висновку щодо відмови в задоволенні позову, вказане рішення підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявності підстав для задоволення позову, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2020 року змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 15 лютого 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова