печерський районний суд міста києва
25 січня 2021 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Ільєвій Т.Г.
при секретарі судових засідань - Ємець Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
У липні 2020 позивач звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики.
В обґрунтування вимог позивач вказує, що 29.12.2015 року позивачем на підставі договору позики були передані грошові кошти у сумі 150 000,00 грн. відповідачу, які позичальник зобов`язувався повернути до 30.08.2018 року, проте, відповідач у зазначений строк не повернув кошти, чим порушив свої зобов`язання.
Таким чином, позивач просить суд:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу 150 000 грн. 00 коп., інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 17 472 грн. 83 грн. та 3% річних від простроченої суми, що становить 9 245 грн. 90 коп., а всього 176 718 грн. 73 коп.
- стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме: витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 767 грн. 20 коп. та 4 500 грн. 00 коп. витрати, які позивач поніс на професійну правничу допомогу, що разом складає 6 267 грн. 20 коп.
10.11.2020 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін.
В судове засідання позивач не з`явилася про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Разом з цим, представником позивача було подано заяву, про розгляд справи за відсутності позивача, вимоги підтримує та не заперечує щодо заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача.
Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Так, позивач зазначає, що 29.12.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, який посвідчено Таран Я.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 933.
Згідно з умовами Договору позивач передала у власність відповідачу грошові кошти в сумі 150 000 грн. 00 коп., а відповідач зобов`язався повернути позивачу позику у строк, встановлений Договором. Договір позики є безпроцентним.
Передачу грошей позивачем в руки відповідачу було здійснено до моменту підписання Договору, що підтверджується пунктом 3 Договору.
Згідно підпункту б) пункту 4 Договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики повинен був бути здійснений не пізніше 30.06.2018 року, однак в порушення умов Договору, відповідач у строк визначений Договором, не повернув суму позики.
08.07.2020 р. позивач письмово звернулась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, в якій було зазначено про укладений договір позики на суму 150 000,00 грн. 00 коп.
Оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання за Договором, то позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити основну суму боргу в розмірі 150 000 грн. 00 коп., інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 17 472 грн. 83 грн. та 3% річних від простроченої суми, що становить 9 245 грн. 90 коп., а всього 176 718 грн. 73 коп.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За викладених обставин справи прийшов до висновку, що у справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за нею утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову, а протилежного стороною відповідача не було доведено судді.
Окрім іншого суд вбачає, що позивач просить суд покласти судові витрати на відповідача, в тому числі витрати на правову допомогу, та вказує попередній розрахунок в розмірі 4500,00 грн. за професійну правничу допомогу.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України.
Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання послуг, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи та розрахунок.
Враховуючи викладене, суд вважає, що судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1767 грн. 20 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом.
Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт: серія НОМЕР_2 , виданий Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 25.03.2008 р. на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) основну суму боргу 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп., інфляційні втрати за весь час прострочення в сумі 17 472 (сімнадцять тисяч чотириста сімдесят дві) грн. 83 грн. та 3% річних від простроченої суми, що становить 9 245 (дев`ять тисяч двісті сорок п`ять) грн. 90 коп., а всього 176 718 (сто сімдесят шість тисяч сімсот вісімнадцять) грн. 73 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 767 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) грн. 20 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) грн. 00 коп., витрати на професійну правничу допомогу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва або безпосередньо до Київського апеляційного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення виготовлено 25.01.2021
Суддя Т.Г. Ільєва