Справа № 462/7041/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2021 року суддя Залізничного районного суду м. Львова Постигач О.Б., при секретарі Тимощук І.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будлекс» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТзОВ «Будлекс» на користь позивача вихідну допомогу при звільненні у розмірі 14184 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8796,40 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14514,06 грн. та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він 01.11.2019 року був прийнятий на роботу у ТзОВ «Будлекс» на посаду монтажника. Починаючи з весни 2020 року відповідач почав регулярно затримувати виплату заробітної плати, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за липень та частину серпня 2020 р. У зв`язку з наведеним, 22.08.2020 року позивач написав заяву на звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем вимог законодавства про працю, в якій також просив провести з ним остаточний розрахунок. Дану заяву він направив рекомендованим повідомленням на поштову адресу відповідача. 12.10.2020 року позивач отримав поштовий переказ від ТзОВ «Будлекс» на суму 10465 грн. 21.10.2020 року ОСОБА_1 отримав письмове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Із проведеним нарахуванням позивач не згідний, оскільки у суму розрахунку при звільненні не була включена вихідна допомога у розмірі трьох-місячного заробітку, передбачена ст. 44 КЗпП України. Також свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що у день звільнення йому не була видана трудова книжка, не був проведений повний розрахунок. В результаті протиправної поведінки відповідача ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок грубого порушення його трудових прав. На даний час він не може працевлаштуватися, оскільки трудова книжка знаходиться у відповідача. Вся ця ситуація значно порушила звичайний ритм життя позивача. Просить позов задоволити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

17.12.2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому вказано, що 31.08.2020 року ТОВ «Будлекс» отримало заяву про звільнення ОСОБА_1 , але враховуючи, що заява була отримана в кінці робочого дня, то наказ про звільнення позивача з посади монтажника був виданий наступного робочого дня, а саме 01.09.2020 року. Враховуючи, що в день звільнення позивач не працював та не пред`являв вимоги щодо отримання розрахункових коштів та трудової книжки, то відповідач був змушений направити позивачу письмове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та розрахунку. Оскільки ОСОБА_1 не з`явився особисто для отримання грошових коштів та трудової книжки, та не надав відповідачу номера рахунку для здійснення розрахунку, ТОВ «Будлекс» було вимушено здійснити на ім`я позивача переказ грошових коштів через АТ «Укрпошта» в розмірі 10465 грн. Зазначають, що письмової згоди на пересилання трудової книжки позивач не надавав. Щодо моральної шкоди, вказують що позивачем не доведено факт вчинення протиправних дій зі сторони відповідача та не доведено заподіяння позивачу моральної шкоди. Просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом частини 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору визначені у ст. 36 КЗпП України, серед яких, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Статтею 38 КЗпП України визначено підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.11.2019 р. працював в ТзОВ «Будлекс» та 22.08.2020 року подав заяву про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У поданій заяві останній просить виплатити йому вихідну допомогу, яка передбачена ст. 44 КЗпП України та провести з ним остаточний фінансовий розрахунок. Також просив видати йому належно оформлену трудову книжку та належно завірену копію наказу про звільнення /а.с. 13/.

Вказану заяву ОСОБА_1 скерував на поштову адресу ТзОВ «Будлекс» рекомендованим повідомлення, яку відповідач отримав 31.08.2020 року /а.с. 14/.

Згідно наказу (розпорядження) № 42-К від 01.09.2020 року про звільнення з роботи, ОСОБА_1 звільнено з роботи 01.09.2020 року. Підстава звільнення вказана: «За власним бажанням ст. 38 КЗпП». В наказі надано розпорядження виплатити грошову компенсацію за невикористану відпустку /а.с. 33/.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наведене є елементом допустимості доказів.

Так, положеннями ст. 259 КЗпП України регламентовано, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні

Згідно ст. 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

У відповідності до пунктів 16, 24 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постаново КМ України №823 від 21.08.2019 року, за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.

У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Так, відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, всупереч наведених положень, позивачем не було надано будь-яких матеріалів, актів інспекційних відвідувань, приписів інспекторів праці чи інших доказів на підтвердження порушень ТзОВ «Будлекс» законодавства про працю, виявлених у встановленому законом порядку, що стало причиною звільнення позивача, на які б останній зсилався у заяві про звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача відсутні порушення трудової дисципліни, на які посилається позивач, як на підставу його звільнення за нормами ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тому позовні вимоги у частині виплати позивачеві вихідної допомоги є недоведеними та безпідставними, а з вимогами внести зміни у наказ про звільнення останнього саме за ч. 3 ст. 38 КЗпП України ОСОБА_1 не звертається.

З урахуванням вищевикладеного, вимога позивача про виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі 14184 грн. задоволенню не підлягає.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України та середній заробіток за затримку у видачі трудової книжки відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Судом встановлено, що 10.10.2020 року ТзОВ «Будлекс» перерахувало ОСОБА_1 розрахункові кошти в розмірі 10465 грн., які позивач отримав 12.10.2020 року /а.с. 15, 34/.

07.10.2020 року ТзОВ «Будлекс» надіслало позивачу повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, яке позивач отримав 21.10.2020 року /а.с. 16, 36/.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Обов`язок видати працівнику у день звільнення копію наказу про звільнення та трудову книжку покладено на власника або уповноважений ним орган, і саме з цього часу у працівника починається перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Відповідно до абз. 5 п. п. 4.1. п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року (надалі - Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Відповідно до абзацу другого пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58 у разі відсутності працівника на роботі в день звільнення власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Указаних норм відповідачем при звільненні позивача дотримано не було, оскільки в день звільнення ОСОБА_1 не було видано трудової книжки, не було проведено розрахунку, а доказів, що позивач в день звільнення не працював або відмовився від отримання трудової книжки зі сторони відповідача суду не надано.

Таким чином, судом встановлено, що у термін визначений законом, а саме 01.09.2020 року позивачу не була видана трудова книжка, а розрахунок при звільнення з позивачем був проведений лише 10.10.2020 року, що також не заперечується відповідачем. Покликання останнього на те, що відповідач у день звільнення не працював не підтверджуються жодними належними доказами.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься відомість про нархування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам ТзОВ «Будлекс» згідно якої, ОСОБА_1 у вересні 2020 року був зарахований один робочий день, за який нараховувалась заробітна плата, тобто за 01.09.2020 р. /а.с. 39/.

Проте суд вважає, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні не можливе одночасне стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України так і за ст. 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, з якою неодноразово погоджувався й Верховний Суд (зокрема, справа № 758/14834/15-ц, провадження № 61-18501св19). Тому цей правовий висновок є незмінним.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Таким чином, враховуючи, що більш тривале порушення трудових прав ОСОБА_1 викликане невиплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки, тому суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення статті 235 КЗпП України.

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, цей порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

П. 2 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом вісім цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячна кількість робочих днів розраховується діленням на 2 сумарної кількості робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З поданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд не погоджується вbходячи з наступного.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 з врахуванням форми ОК-7 - індивідуальні відомості про застраховану особу - складає 219, 91 грн. (4728-сума фактичного заробітку/доходу х 2 : 43-кількість робочих днів за липень та серпень).

Згідно листів Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» кількість робочих днів з 02 вересня по 6 листопада 2020 року - 47 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.09.2020 р. по 06.11.2020 р., за період про який просить позивач, складає 10335,77 грн. (219,91 грн. середньоденна заробітна плата х 47 робочих днів).

Зазначена сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на те, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки з вини роботодавця, тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Вирішуючи доводи позивача в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 5 та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідач у відповідності до ст. 237 КЗпП України повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду у зв`язку із несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні, однак заявлений розмір моральної шкоди в сумі 20000 грн. суд визнає завищеним, не обгрунтованим матеріалами справи та таким, що є не співрозмірним із тими моральними стражданнями, які поніс позивач, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, оцінює моральну шкоду в розмірі 2000 грн., оскілька така є необхідною та достатньою моральною компенсацією.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору, сплату яких судом було відстрочено, слід стягнути з відповідача в дохід держави у розмірі 1921 грн.

Керуючись ст.2,12,13,81,82,89,133,141,263,264,265,274,275,279 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будлекс» (м. Київ, вул. Здолбунівська, 3, ідентифікаційний код юридичної особи 34469874) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10335,77 грн. (десять тисяч триста тридцять п`ять гривень сімдесять сім копійок) та 2000 грн. (дві тисячі гривень) моральної шкоди.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Будлекс» (м. Київ, вул. Здолбунівська, 3, ідентифікаційний код юридичної особи 34469874) в дохід держави 1921 грн судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний см. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Постигач О.Б.