Справа № 463/9328/21
Провадження № 2/463/1623/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді - Мармаша В.Я.

при секретарі судового засідання - Заставній С.Л.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування, -

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд із позовом про стягнення страхового відшкодування. Просить стягнути з відповідача на її користь 38 400,00 грн. страхового відшкодування (витрати на встановлення пам`ятника), 8056,01 грн. пені, 1701,58 грн. три відсотки річних, 4522,43 грн. інфляційних втрат, а також 10 000,00 грн. витрат, понесених позивачем на оплату правової допомоги.

Заявлені позовні вимоги згідно поданої позовної заяви та відповіді на відзив мотивує тим, що 23.12.2017 року на вул.Тракт Глинянський, 163 у м. Львові відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої мало місце наїзд транспортного засобу марки «Chery Amulet», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , на пішохода ОСОБА_3 , від отриманих тілесних ушкоджень пішохід помер у лікарні. Оскільки відповідальність водія транспортного засобу автомобіля марки «Chery Amulet», д.н.з. НОМЕР_1 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, то 18.11.2020 року у відповідності до підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було скерувано на адресу відповідача заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_1 в розмірі 38 400,00 грн., що являє собою витрати на встановлення пам`ятника померлому ОСОБА_3 . Листом від 03.12.2020 року відповідачем повідомлено про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування через відсутність рішення у кримінальній справі за фактом вказаної ДТП, посилаючись на п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З таким рішенням відповідача МТСБУ про відмову у виплаті страхового відшкодування через зупинення строків розгляду справи і прийняття рішення про виплату страхового відшкодування не погоджується, вважає його безпідставним, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула третя особа пішохід, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу, відповідальність якого забезпечена не була, а саме автомобіля марки «Chery Amulet», д.н.з. НОМЕР_1 , в силу вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, настає незалежно від вини. Таким чином, рішення про зупинення відповідачем строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необґрунтованим та таким, що порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування. Вказує, що у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 січня 2019 року у справі №274/4882/17-ц (провадження №61-38295св18). Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Враховуючи вищенаведене, вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування. Верховний Суд України 03.12.2014 при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. У відповідності до правового висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 (№ 14-435цс18), незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію. В свою чергу, останніми актуальними правовими позиціями щодо застосування вказаних норм є: позиція Верховного Суду у постанові від 03.06.2020 у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18) та позиція Верховного Суду у постанові від 01.07.2020 у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775 св 20), у відповідності до яких порушення пішоходом ПДР не може бути підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати шкоду, оскільки відповідач не довів наявності непереборної сили або умислу потерпілого в заподіянні зазначеної шкоди. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому повинен сплатити позивачу пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати, а також відшкодувати понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу.

Позовна заява надійшла до Личаківського районного суду м. Львова 17.08.2021 року. Ухвалою судді від 19.08.2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі. Всі наявні у справі докази були надані стороною позивача та відповідача. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про наявність поданого ОСОБА_1 позову та будучи обізнаним із суттю пред`явлених до нього позовних вимог, 22.10.2021 року скерував на адресу суду відзив на позов із викладом своїх заперечень щодо заявлених позивачем позовних вимог.

Згідно поданого відзиву на позов представник відповідача зазначив про те, що на даний час відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем до заяви про виплату страхового відшкодування не долучено жодного процесуального документа (вироку суду, постанови слідчого про закриття кримінального провадження), який би свідчив про закінчення кримінального провадження, розпочатого по факту наїзду на пішохода ОСОБА_3 . Про незакінчення кримінального провадження свідчить також, на думку сторони відповідача, долучена до матеріалів позовної заяви довідка Львівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області №13725/37-21 від 08 липня 2021р., в якій вказано, що на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні стосовно наїзду на пішохода ОСОБА_3 триває. Крім того, в порушення пункту 35.1.ст.35 Закону до МТСБУ від потерпілого не надходило повідомлення про ДТП від 27.12.2017 року. А тому, на думку сторони відповідача, з урахуванням положень абзацу 4 п.36.2 ст.36 та абзацу 5 п.36.2 ст.36 Закону посилання представника позивача на те, що Законом не передбачено відтермінування або зупинення ухвалення рішення про виплату відшкодування, не відповідає дійсності. Крім того, представник відповідача, покликаючись на позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 10 квітня 2020 року у справі №532/1374/18, зазначив про те, що відповідно до ч.5 ст.1187 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вказані обставини можуть бути встановлені лише в ході кримінального провадження. Також, сторони відповідача наголосила на тому, що не можна виключати й того, що в ході кримінального провадження може бути встановлено, що водієм транспортного засобу було вчинено умисне кримінальне правопорушення, що призвело до події, передбаченої статтею 41 цього Закону, а відповідно до підпункту 37.1.2. п.37.2 ст.37 Закону це є підставою для відмови у виплаті відшкодування. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачкою не представлено належних доказів на підтвердження заявлених у позовній заяві витрат щодо виготовлення та монтажу гранітного пам`ятника. Надана квитанція до прибуткового касового ордера №17 від 17 листопада 2020 року таким доказом не є, оскільки цей документ не ідентифікує особу, якій цей пам`ятник встановлено. Для підтвердження таких витрат за твердженням представника відповідача необхідно надати фотографію пам`ятника з відповідною прив`язкою до місцевості, де він встановлений. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то представник відповідача зазначив про те, що вони не співмірні зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову.

26.10.2021 року представник позивача адвокат Ільків М.М. скерував на адресу суду відповідь на відзив, згідно якої просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Щодо повідомлення про ДТП зазначив, що у відповідності до положень ст.37.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та у зв`язку із заподіянням шкоди життю потерпілого, позивач звернулась до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в межах трирічного строку з моменту скоєння ДТП (23.12.2017 року ДТП, 18.11.2020 року звернулась позивач). Щодо відсутності кінцевого документа у справі та призупинення строків розгляду страхової справи вказав, що з урахуванням аналізу положень ст..1166,1187 ЦК України, наявність чи відсутність вини водія у вчиненні кримінального правопорушення немає правового значення для розгляду страхової справи, яка за своєю природою є цивільно-правовим відношення. Більше того, у цивільно - правових відносинах з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, присутня презумпція вини. Положеннями статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні ДТП. Оскільки, прийняття рішення про зупинення розгляду справи Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено, то, на думку представника позивача, первинне прийняття відповідачем рішення про зупинення строків розгляду у виплаті страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необгрунтованим та таким, що не грунтується на нормах спеціального Закону та порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування. На думку представника позивача, покликання сторони відповідача на наявність в діях загиблого умислу чи необережності є спробою ухилитись від виплати страхового відшкодування. Оскільки саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 1167 ЦК України, а відповідно до Закону, відповідальність за відшкодування заподіяної шкоди покладається на Відповідача, як на страховика. Стягнення штрафних санкцій є похідною позовною вимогою, а тому підлягає задоволенню у разі прийняття рішення про стягнення страхового відшкодування, як основної позовної вимоги. Покликання сторони відповідача щодо необґрунтованості та неспівмірності заявленого розміру витрат, здійснених на оплату професійної правничої допомоги, вважає необґрунтованими з урахуванням позиції Верховного суду, висловленої в постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19; від 28.12.2020 року у справі №640/18402/19; в додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17.

З врахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів і письмових пояснень, викладених у заявах по суті справи (позовній заяві, відзиві на позов, відповіді на відзив), в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 23.12.2017 року на вул.Тракт Глинянський, 163 у м. Львові відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої мало місце наїзд невстановленого автомобіля на пішохода ОСОБА_3 , від отриманих тілесних ушкоджень пішохід помер у лікарні. За фактом вказаної ДТП органом досудового розслідування проводиться розслідування, відомості про що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.12.2017 за №0003468, правова кваліфікація кримінального правопорушення ч.2 ст.286 КК України.

В подальшому в ході досудового розслідування встановлено, що до наїзду на пішохода ОСОБА_3 причетній водій транспортного засобу марки «Chery Amulet», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , що стверджується долученою до матеріалів позовної заяви довідкою Львівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області №13725/37-21 від 08 липня 2021р.

Рішення у цьому кримінальному провадженні (у формі вироку, ухвали суду чи постанови слідчого про закриття кримінального провадження) не прийнято, досудове розслідування триває. Доказів протилежного суду не надано, як і доказів існування обставин, які об`єктивно перешкоджають закінченню досудового розслідування у визначені законом строки (як-то, зупинення досудового розслідування до розшуку підозрюваного та інших).

Відповідальність водія транспортного засобу автомобіля марки «Chery Amulet», д.н.з. НОМЕР_1 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була.

Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застраховував свою цивільно-правову відповідальність.

18.11.2020 року позивачем у відповідності до підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було скеровано на адресу відповідача заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_1 в розмірі 38 400,00 грн., що являє собою витрати на встановлення пам`ятника померлому ОСОБА_3 .

Відповідач листом від 03.12.2020 року повідомив позивача про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування через відсутність рішення у кримінальній справі за фактом вказаної ДТП, яка сталася 23.12.2017 року, внаслідок якої загинув ОСОБА_3 , посилаючись при цьому на положення п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після отримання відповідних документів МТСБУ повернеться до розгляду питання щодо відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Пунктом 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Цією нормою передбачено припинення строку прийняття рішення страховиком щодо здійснення страхового відшкодування до набрання рішенням у справі, яка розглядається судом чи органом досудового розслідування у кримінальному провадженні, законної сили. Жодних виключень із зазначеного правила в залежності від суб`єктного складу дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі у деліктному правовідношенні між володільцем джерела підвищеної небезпеки та пішоходом, зазначена норма закону не містить.

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 11 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом з матеріалів справи до цього часу страхове відшкодування позивачеві відповідачем МТСБУ не виплачено.

Відповідно до абзацу 2 п. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 5 Закону передбачено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Цим Законом не встановлено, що страхуванню підлягає кримінальна відповідальність особи, що керує чи володіє транспортним засобом, яка спричинила шкоду, а передбачено, що страховик відшкодовує майнову шкоду, завдану внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

На володільця джерела підвищеної небезпеки покладається відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Відповідальність за відшкодування заподіяної шкоди покладається на відповідача, як на страховика.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності шкоди; протиправної дії заподіювача шкоди; наявності причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди у зв`язку з експлуатацією джерела підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон), в чинній на час настання страхового випадку редакції, передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Як зазначено вище абзацом 2 пункту 22.1. ст. 22 Закону визначено, що у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 23.1. ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно з пунктом 27.1. ст. 27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Крім того, Пунктами 27.4 і 27.5 Закону передбачено, що страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Матеріалами цивільної справи стверджується, що цивільно-правова відповідальність у зв`язку з експлуатацією автомобіля марки «Chery Amulet», д.н.з. НОМЕР_1 , на дату настання дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була.

Обставин щодо відсутності підстав для здійснення страхового відшкодування у виді витрат на спорудження надгробного пам`ятника, що передбачені ст. 32, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідачем доведено не було.

Відповідно до загальних норм відшкодування шкоди, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала (ст.1167,1187 ЦК України).

Відповідно до пункту 35.1. ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Така заява подана відповідачу 18 листопада 2020 року.

Пунктами 36.1 і 36.2 ст. 36 Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно з абз. 5 пункту 36.2. ст. 36 Закону протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

З аналізу вказаних норм законодавства суд приходить до висновку, що обов`язок по прийняттю рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та здійснення виплати такого відшкодування, або ж прийняття рішення про відмову в проведенні такої виплати у відповідача виник з дня подання позивачем відповідної заяви про здійснення страхового відшкодування і повинен бути виконаний не пізніше ніж на 90 день з дня подання позивачем відповідної заяви.

В порушення наведених норм матеріального закону відповідач МТСБУ, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не вчинив дій передбачених ст. 34 Закону і не встановивши підстав для відмови у прийняття такого рішення згідно ст. 37 цього Закону, не оспорюючи обставини страхового випадку і заявлені членом сім`ї загиблого (позивач являється матір`ю загиблого пішохода) вимоги про відшкодування шкоди, спричиненої витратами на спорудження надгробного пам`ятника, рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняв, як і не прийняв рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Питання вирішено у не визначений Законом спосіб призупинення розгляду заяви через відсутність на час розгляду заяви документального підтвердження вини особи, у зв`язку із не набранням законної сили судового рішення за результатом розгляду кримінальної справи.

Тому, доводи відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування суд вважає неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтями 5 і 6 Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Оскільки наведеним матеріальним законом визначено правовий механізм врегулювання обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу із чітко визначеними правами і обов`язками страхувальника, водія застрахованого транспортного засобу, страховика, потерпілої особи, а у разі настання її смерті,- права і обов`язки членів її сім`ї; МТСБУ в особі відповідача у справі після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду діяв неправомірно, бо при відсутності підстав у прийнятті рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, бо відсутня підстава як не встановлення винних дій водія незастрахованого транспортного засобу, вчинив не передбачені Законом дії - призупинив розгляд заяви на виплату страхового відшкодування, чим фактично позбавив позивача права на отримання такої страхової виплати у строки, встановлені Законом; при тому, що Закон передбачає право МТСБУ регресної вимоги( ст.38) і застосування відповідальності за порушення умов страхування (ст. 38-1).

Оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування 18 листопада 2020 року, то обов`язок по прийняттю відповідного рішення та здійсненню страхової виплати виник у відповідача 16 лютого 2021 року, тобто після спливу 90 днів з дня подання вказаної заяви.

З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення документально підтверджені витрати понесені на встановлення надгробного пам`ятника сину ОСОБА_3 в розмірі 38 400,00 грн.

Пунктом 36.5 ст. 36 Закону визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені положення чинного законодавства та враховуючи факт прострочення виплати МТСБУ страхового відшкодування (регламентної виплати) позивачу та невиконання відповідного грошового зобов`язання з виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) на користь позивача, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 8056,01 грн. пені, 1701,58 грн. три відсотки річних, 4522,43 грн. інфляційних втрат. Суд надає віри представленому стороною позивача розрахунку пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки такий здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства та обставин справи. Стороною відповідача заперечення щодо вказаного розрахунку не висловлювались, свого розрахунку відповідач не представив суду.

У зв`язку з чим суд вважає заявлений позов обґрунтованим та підставним, а відтак такий задовольняє в повному обсязі.

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, а позивач при зверненні до суду із таким була звільнена від сплати судового збору, то такий в розмірі 908,00 грн. підлягає до стягнення з відповідача на користь держави.

Крім того, позивачем було понесено витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 10 000,00 грн., які остання просить стягнути з відповідача на її користь. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. суд виходить з наступного.

На підтвердження цих витрат та їх відшкодування позивачем надано: ордер про надання правової допомоги серії ВС №1091496 від 09 серпня 2021 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, попередній розрахунок суми судових витрат, детальний опис наданих послуг на підставі договору про надання правової допомоги №01.04.21 від 01 квітня 2021 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру №165 від 13.09.2021.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 цього Кодексу передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу складається з гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката; визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п. 48 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді адвокатом, регламентовано ЦПК України.

Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі. Такі витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Є встановленим, що про стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, було заявлено у позовній заяві 17 серпня 2021 року та надано попередній (орієнтовний) розрахунок.

16 вересня 2021 року позивачем надано суду детальний опис наданих послуг та квитанцію про оплату.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 цього Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

У зв`язку із наведеним з відповідача в користь позивача належить стягнути витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, в розмірі 10000,00 грн., які були необхідними та підтверджені належними доказами.

Керуючись ст.ст.10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355 ЦПК України, ст.22,23,27,35,36,41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, 1166,1187 ЦК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 38 400,00 грн. (тридцять вісім тисяч чотириста гривень нуль копійок) страхового відшкодування, 8056,01 грн. (вісім тисяч п`ятдесят шість гривень нуль одна копійка) пені, 1701,58 грн. (одна тисяча сімсот одна гривня п`ятдесят вісім копійок) три відсотки річних, 4522,43 грн. (чотири тисячі п`ятсот двадцять дві гривні сорок три копійки) інфляційних втрат, а також 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень нуль копійок) витрат, понесених позивачем на оплату правової допомоги.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок) судового збору, від сплати якого при зверненні до суду із позовом була позивач.

Текст рішення складено та підписано суддею 13.12.2021 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 );

Відповідач: Моторне (транспортне) страхове бюро України, , місцезнаходження: 02154, м. Київ, вул. Русанівський бульвар, 8;

Суддя: В.Я. Мармаш