Справа № 201/8435/21
Провадження № 2/201/4292/2021
УХВАЛА

Іменем України

про відмову у відкритті провадження у справі

09 грудня 2021 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумова О.С., ознайомившись з матеріалами позовної заяви Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування та визнання нечинним рішення Наглядової Ради,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року уповноважена особа Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування та визнання нечинним рішення Наглядової Ради АТ КБ «ПриватБанк» від 25 березня 2021 року на захист власних прав на участь у консультаціях про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень, що передбачено ст. 49-4 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2021 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Не погодившись з такою ухвалою суду, позивач - Первинна профспілкова організація співробітників АТ КБ «ПриватБанк» звернулась до Дніпровського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №904/4107/18, а також 17 травня 2018 року у справі №910/11188/17 та від 26 червня 2019 року у справі №174/580/16-ц.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року задоволено апеляційну скаргу Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк», скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2021 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У вказаній постанові Дніпровським апеляційним судом роз`яснено, що предмет спору по даній справі виник між виконавчим органом юридичної особи та керівництвом цієї юридичної особи, який стосується співучасті позивача, як виконавчого органу, при ухваленні рішення Наглядової Ради Банку про розроблення правил внутрішнього трудового розпорядку, та відноситься до корпоративних прав юридичної особи, пов`язаних з організацією та управлінням, тому даний спір не належить розглядати в порядку цивільного судочинства з підстав належності його до господарських спорів.

Також апеляційним судом не прийнято до уваги доводи апеляційної скарги позивача щодо наявності у цьому позові ознак трудового спору, як і твердження АТ КБ «ПриватБанк», зазначені у відзиві на апеляційну скаргу щодо відсутності правових підстав для розгляду вимог позивача у позасудовому порядку, за процедурою, визначеною положеннями Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», оскільки вимоги позивача, як і їх обґрунтування безпосередньо стосуються прав та інтересів самого виконавчого органу відповідача при розгляді питань, які стосуються організації та управління юридичною особою АТ КБ «ПриватБанк», хоча б він і наділений повноваженнями виступати в інтересах трудового колективу, однак спір з оскарження рішення керівництва виник з підстав незалучення позивача, як учасника, повноважного представляти інтереси трудового колективу, до вирішення питання, зазначеного в цьому рішенні, та не відноситься безпосередньо до врегулювання соціально-трудових відносин, учасником яких є трудовий колектив юридичної особи та з огляду на зазначене за таких обставин даний спір не є трудовим.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів пришла до висновку, що цивільна справа за позовом Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування та визнання нечинним рішення Наглядової Ради, подана позивачем у відповідності до вимог ч. 1 ст. 28 ЦПК України, за обранням альтернативної підсудності розгляду цього спору, як трудового, не підлягає розгляду судом загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства, спір належить вирішенню у господарському суді, а тому висновки суду першої інстанції про необхідність передати справу на розгляд до іншого суду загальної юрисдикції є помилковими.

Вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у вказаній справі, з таких підстав.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Приписами ч. 1 ст. 1 ЦПК України ЦПК України визначено юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлено порядок здійснення цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Відповідно до п.п. 3, 10 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

У поданому до суду позові Первинна профспілкова організація співробітників АТ КБ «ПриватБанк» просить визнати незаконним та нечинним рішення Наглядової ради АТ КБ «Приватбанк» від 25 березня 2021 року, яким затверджено рішення щодо змін в організаційній структурі банку, а саме: трансформація організаційної структури макрорегіональних управлінь; централізація функцій та працівників IT в head-office (Головному банку); централізація функцій та працівників HR в head-office (Головному банку); централізація функцій та працівників з юридичної підтримки; централізація функцій та працівників інкасації' та каси перерахунку в head-office, зміни в організаційній структурі блоку підрозділів з фінансів; централізація функцій та працівників адміністративної підтримки та розвитку регіональних підрозділів в head-office (Головному банку); централізація функцій та працівників офісної охорони в head-office (Головному банку). Зміни в організаційній структурі Напрямку Служби безпеки; централізація функцій та працівників Credit Collection в head-office (Головному банку).

Суд роз`яснює позивачеві, що системний аналіз положень ст. 19 ЦПК України та ст. 20 ГПК України дає підстави вважати, що ці вимоги повинні розглядатися в порядку визначеному ГПК України.

Такий висновок зроблений судом з огляду на те, що саме положеннями ч. 1 ст. 19 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. При цьому варто зазначити, що з урахуванням норм ст. 64 ГК України прийняття рішення Наглядовою радою (в даному випадку рішення Наглядової ради АТ КБ «ПриватБанк» від 25 березня 2021 року, яким затверджено рішення щодо змін в організаційній структурі банку) є реалізацією права банку самостійно здійснювати господарську діяльність та визначати засади його внутрішньої організації.

Отже, положеннями ч. 1 ст. 19 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. При цьому варто зазначити, що з урахуванням норм ст. 64 ГК України прийняття оскаржуваного рішення є реалізацією права банку самостійно здійснювати господарську діяльність та визначати заходи направлені на забезпечення належних умов праці, необхідних для здійснення ними своїх функціональних та посадових обов`язків.

Предмет спору по даній справі полягає між виконавчим органом юридичної особи та керівництвом цієї юридичної особи, який стосується співучасті позивача, як виконавчого органу, при ухваленні рішення Наглядової Ради Банку про розроблення правил внутрішнього трудового розпорядку, та відноситься до корпоративних прав юридичної особи, пов`язаних з організацією та управлінням, тому даний спір не належить розглядати в порядку цивільного судочинства з підстав належності його до господарських спорів.

Розгляд таких спорів судом буде фактичним втручанням в управлінську діяльність акціонерного товариства, що є неприпустимим. При вирішенні питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту суди мають уникати зайвого втручання у внутрішні питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішеннями відповідних органів товариства. А отже, такі спори підлягають вирішенню у позасудовому порядку.

Зазначений висновок підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30.06.2020р. у справі № 317/2777/17.

Отже, враховуючи суб`єктний склад учасників справи, характер правовідносин, що склались між ними, а також характер позовних вимог, суддя дійшов висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки повинен вирішуватися шляхом подання позову у порядку господарського судочинства до відповідного господарського суду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право, зокрема, на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70). «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 16 червня 2001 року, заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження права на доступ до суду не можуть бути такими, що порушують саму сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосування п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, заява № 8225/78, § 57; рішення у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom) від 21 вересня 1980 року, заява № 17101/90, § 65).

Розгляд справи судом, який має юрисдикції для розгляду позовних вимог є гарантією того, що рішення у відповідній справі за цими вимогами ухвалить належний суд. Отже, не є порушенням права позивача на справедливий суд відмова у відкритті провадження у справі № 201/8435/21 з метою розгляду спору судом належної юрисдикції, оскільки вимоги позивача має розглянути той суд, який встановлений для цього законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про скасування та визнання нечинним рішення Наглядової Ради.

Роз`яснити позивачеві право на звернення з даним позовом в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів із дня її складення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя О.С. Наумова