ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/3795/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: купівлі-продажу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Чабан А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ТОВ "Аналітік ФІНАНС" на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2013 року, ухвалене у складі головуючого судді Купіна М.А., по цивільній справі № 2011/17340/12, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

встановив:

30 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2008 року за нею та відповідачами було визнано право власності в рівних частках по 1/3 на квартиру АДРЕСА_1 . Після цього позивач уклала з відповідачами договір купівлі-продажу 2/3 даної квартири, який був нотаріально посвідчений 18.08.2008 року приватним нотаріусом Іванової О.С.

Вважає, що даний договір був укладений нею на вкрай невигідних для неї умовах та під впливом тяжких обставин, оскільки ціна за квартиру була значно завищена, а сама позивач на час укладення договору хворіла, що також вплинуло на її здатність оцінювати умови запропонованої відповідачами угоди.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд визнати договір купівлі-продажу 2/3 квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 20 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою Ольгою Сергіївною та зареєстрований в реєстрі за № 3118 від 18 серпня 2008 року недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 20 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою Ольгою Сергіївною та зареєстрований в реєстрі за № 3118 від 18 серпня 2008 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду директор ТОВ "Аналітік ФІНАНС" Долобовський В.Ю. просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконне, необґрунтоване, суд прийняв рішення про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зазначив, що вказане майно було придбано позивачем у відповідачів за кредитні кошти згідно кредитного договору №6/4/2008/840-К/758 від 18.08.2008 року та передано в іпотеку ВАТ «КБ Надра» за договором іпотеки №6/4/2008/980-І/760, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.С. 18.08.2008 року за реєстрованим №3123. 29.09.2020 року згідно договору факторингу №2909/2020-2 укладеному між апелянтом та ТОВ «Спектрум Ессетс», якому раніше відступив право вимоги ПАТ КБ Надра до ТОВ "Аналітік ФІНАНС", згідно акту прийому-передачі документації перейшли права вимоги за кредитним договором №6/4/2008/840-К/758 від 18.08.2008 року, договором іпотеки №6/4/2008/980-І/760 від 18.08.2008 року та договором поруки від 18.08.2008 року №6/4/2008/840-11/759.

Вказав, що не був залучений до участі у справі у якості заінтересованої особи, також не був залучений чоловік позивача ОСОБА_4 , який є співвласником квартири АДРЕСА_2 , згода якого була надана та спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, судом було визнано договір купівлі-продажу недійсним та всупереч вимогам ст. 233 ЦК України не було застосовано двосторонньої реституції в порядку ст. 216 ЦК України. Апелянт вважає, що такий позов про визнання договору недійсним було подано позивачем для уникнення фінансової відповідальності перед кредитором та для отримання можливості не сплачувати кредит. Про це свідчить той факт, що позивач умисно приховала від суду факт придбання квартири за кредитні кошти та перебування квартири в іпотеці у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

Зазначив, що 08.08.2012 року Дзержинським районним судом було ухвалено рішення у справі 2-678/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ Надра суми заборгованості за кредитним договором №6/4/2008/840-К/758 від 18.08.2008 року в сумі 1 166 326,74 грн та відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 . З моменту укладення договору у серпні 2008 року по січень 2013 року позивач не вважала. Що вчинила договір купівлі-продажу під впливом тяжкої обставини та коли на користь кредитора було стягнуто заборгованість за кредитним договором, позивач вирішила послатись на наявність тяжких обставин.

Звертає увагу суду, що також її чоловіком укладено договір кредиту, та у їх спільній сумісній власності перебувають як квартира АДРЕСА_2 так і АДРЕСА_3 , у якій вони є зареєстрованими та проживають, а квартира АДРЕСА_2 позивачем не використовувалась для проживання, в усіх документах у якості адреси мешкання зазначала саме квартиру АДРЕСА_3 .

Вказав, що з оскаржуваного рішення не вбачається зазначена нею хвороба, яким чином хвороба позивача змусила її укласти визнаний недійсним договір купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_4 та як купівля 2/3 часток квартири могла зменшити або усунути наслідки черепно-мозкової травми, такий висновок міститься у постанові Верховного суду від 10.04.2020 у справі №2-159/07. Також дійсна вартість квартири не була підтверджена жодними належними та допустимими доказами.

Зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення оспорюваного договору дарування відбулося всупереч її внутрішній волі, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання такого договору недійсним на підставі статті 233 ЦК України. Послався на правовий висновок Великої Палати Верховного суду викладений у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, за відсутності відомостей про поважні причини їх неявки, що відповідно до змісту ст.ст. 131, 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим, відповідачі визнали позов, визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу 2/3 частки квартири від 18 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.С., за умовами якого відповідачі продають, а позивач купує 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 житловою площею 20 кв.м., загальною площею 46,5 кв.м.

В спірному договорі також вказано, що вартість частки квартири, що передається за цим договором, який є дійсним наміром сторін, оцінюється у 11965 грн. 34 коп., які сплачені повністю на момент нотаріального посвідчення цього договору. Право власності позивача на частку квартири виникає з моменту державної реєстрації цього договору.

В позовній заяві позивач вказує, що на момент укладення спірного договору вона знаходилась під впливом тривалої хвороби, наслідком якої були головні болі, нестійкість в позі, погіршення самопочуття. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно знаходилась на обстеженні та лікуванні з 13.11.2008 року по 23.11.2008 року з діагнозом: наслідки перенесених черепно-мозкових травм, лікворно-венозна дисциркуляція, вістібуло-атаптіческий синдром. При цьому в виписці з історії хвороби № 6726 зазначено, що погіршення стану позивача відбулося з 7-8 місяця 2008 року, тобто з липня-серпня 2008 року.

Крім того, за даними агенції з нерухомості «Аверс» середня вартість одного квадратного метра в центральних районах міста Харкова в серпні 2008 року складала 2094 у.е., таким чином, вартість квартири загальною площею 46,5 кв.м. складає 97371 долар США.

З огляду на наведене, вартість 2/3 частки квартири була об`єктивно завищена на момент укладання сторонами спірного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20) зазначено, що: «згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи договору дарування зокрема.

Ураховуючи викладене, договір дарування може бути визнано недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п.п.2, 8 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 06 травня 2020 року у справі №522/2189/17-ц та від 12 січня 2021 року у справі №640/7901/17.

Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. Також, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. Хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Отже, для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, також має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.233 ЦК України заявнику необхідно було довести належними та допустимими доказами наявність двох обставин - тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач вказувала на той факт, що спірна квартира була та є єдиним житлом для її родини та побоючись, що відповідачі продадуть 2/3 частини квартири невідомо кому, вона уклала спірний договір. Однак, вказане твердження спростовується доказами наявними у матеріалах справи, зокрема, договором купівлі-продажу частки квартири від 18.08.2008 (а.с.6), довіреністю виданою ОСОБА_1 (а.с.16), довідкою з Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради (а.с.81), згідно яких позивач ОСОБА_1 була зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_5 , а не у квартирі АДРЕСА_2 , що свідчить про те, що квартира АДРЕСА_2 не є єдиним її житлом.

Крім того, зазначені мотиви не мають юридичного значення у контексті підстав заявленого позову, оскільки у таких випадках права співвласника часткової власності захищені нормою ст. 362 ЦК України про те, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Враховуючи викладене, матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії ОСОБА_1 при укладенні спірного договору були обумовлені тяжкими обставинами, а також суперечили вимогам закону.

Доводи позовної заяви про недійсність договору в цілому з підстав, зазначених в позові, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення не з`ясовано усіх обставин, що мають істотне значення для справи, не надано належної оцінки матеріалам справи, застосовано норми права, які не підлягали застосуванню, у зв`язку з чим прийнято не вірне по суті рішення.

Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, визначених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин у зв`язку з тяжкими для неї обставинами і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і таким, що відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним згідно зі статтею 233 ЦК України, які визначають предмет доказування у справі, є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Аналогічні правові висновки щодо тлумачення і застосування статті 233 ЦК України викладено також, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 640/7901/17, від 25 січня 2021 року у справі № 550/4245/18 та від 18 лютого 2021 року у справі № 484/4041/18.

Сама по собі наявність у позивача захворювань без доведеності того факту, що саме вони вплинули на прийняття рішення укласти договір купівлі-продажу, не має правового значення для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач мала намір чи намагалась виселити його з квартири, вимагала від нього компенсацію за її частку квартири.

Належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин укладено ОСОБА_1 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, позивачем всупереч норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України також не надано.

Основною ознакою правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Необхідною умовою для визнання правочину недійсним є доведення причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем не доведено, яким чином укладення правочину щодо укладення договору спрямовано на усунення або зменшення обставин, на які він посилається як на тяжкі.

Оскільки процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, колегія суддів дійшла висновку, що позов не підлягав задоволенню.

Позивач не був позбавлений можливості звернутися до правоохоронних органів чи укласти інший правочин, якщо у нього дійсно існували обґрунтовані побоювання втрати житла, проте таким правом не скористався.

З матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно знаходилась на обстеженні та лікуванні з 13.11.2008 року по 23.11.2008 року з діагнозом: наслідки перенесених черепно-мозкових травм, лікворно-венозна дисциркуляція, вістібуло-атаптіческий синдром. При цьому в виписці з історії хвороби № 6726 зазначено, що погіршення стану позивача відбулося з 7-8 місяця 2008 року, тобто з липня-серпня 2008 року, однак договір було укладено 18.08.2008 року, що не співпадає з періодом хвороби позивача на момент укладання оспорюваного договору.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів свої вимоги про визнання правочину недійсним у зв`язку з його укладенням під впливом тяжких обставин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку про недоведеність обставин викладених позивачем у позовній заяві та вони не знайшли свого підтвердження, з огляду на матеріали справи, доводи скарги знайшли своє підтвердження, ОСОБА_1 не змогла довести всі обставини, щодо укладання угоди під час хвороби та погроз відповідачів продати 2/3 частини квартири іншим особам, змушуючи її викупити цю частину.

Отже, ОСОБА_1 під час розгляду справи не було доведено тяжких обставин через хворобу, через побоювання залишитися без житла на вкрай невигідних умовах було укладено спірний договір у 2008 році.

Відповідно до вимог пунктів 2, 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. З цих підстав колегія суддів дійшла до висновку про скасування оскарженого рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеності.

За правилами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Аналітик Фінанс» 172,10 грн. за подання апеляційної скарги, тому він підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.141, 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст.376, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ТОВ "Аналітік ФІНАНС" задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2013 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 на користь ТОВ "Аналітік ФІНАНС", , м.Київ, вул. Дмитрівська, б.56-А, оф.26 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 172,10 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.