КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/6023/20 головуючий у суді І інстанції Таран Н.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "УкрСибБанк" на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "УкрСибБанк", третя сторона на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", третя особа на стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Утравні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "УкрСибБанк", третя сторона на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", третя особа на стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

В обґрунтування вказаного позову останній посилається на те, що йому стало відомо від ОСОБА_2 , що їй, як поручителю за договором поруки №203506 від 16.05.2008 року було надано копії документів про те, що між АКІБ «УКРСИББАНК» та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 16.05.2008 року, згідно з яким Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 65000,00 дол. США, що еквівалентно 328250,00 грн., зі сплатою 13,50% річних на строк по 18.05.2015 року. При ознайомленні з копією кредитного договору №0 від 16.05.2008 року, позивачем було виявлено, що підписи, які було зроблено від його імені на зазначеному кредитному договорі є не його, зазначений договір позивач не підписував, його умови, до моменту ознайомлення з його текстом йому не відомі, кошти за вказаним кредитним договором позивачем не отримувались. Зазначений факт, підтверджений відповідними доказами, свідчить про те, що у позивача, як у учасників спірного правочину на момент його укладення не було вільного волевиявлення, яке б відповідало його внутрішній волі на його укладення. Сам спірний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків для особи, що його укладала.

З урахуванням заяви від 03.12.2020 року про уточнення позовних вимог, просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 16.05.2008 року, що укладений між ним та відповідачем - АТ «УКРСИББАНК».

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 16.05.2008 року укладений між Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 . Стягнуто з Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року залишено без задоволення заяву Акціонерного товариства "УкрСибБанк" про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року у справі за ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "УкрСибБанк", третя сторона на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", третя особа на стороні позивача: ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство "УкрСибБанк" подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Вказує, що дійсно між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 від 16.05.2008 р, за умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, долар США в сумі 65000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 328250,00 грн., зі сплатою 13,50% річних на строк по 18.05.2015 р.. Проте, встановлюючи факт наявності укладеного Кредитного договору, судом не взято до уваги умови спірного Кредитного договору, а саме п. 1.5, яким передбачено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

Зазначає, що 16.05.2008 р. грошові кошти в розмірі 65000,00 доларів США банком, відповідно до умов укладеного Кредитного договору, перераховано на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 , відкритий в установі банку. Однак, при ознайомленні з копією кредитного договору №0 від 16.05.2008 р., ним було виявлено, що підписи, які було зроблено від його імені на зазначеному кредитному договорі є не його, зазначений договір позивач не підписував, його умови, до моменту ознайомлення з його текстом йому не відомі, кошти за вказаним кредитним договором позивачем не отримувались.

Звертає увагу суду на те, що в суді першої інстанції позивачем не заявлялось клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи справжності його підписів саме на кредитному договорі № 0 від 16.05.2008 р., отже ним не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Вважає, що доводи позивача про те, що гроші з рахунку не були ним отримані, не можуть прийматися до уваги, оскільки заява на видачу готівки №29 від 16.05.2008 р. є підтвердженням видачі грошових коштів, що вже були власністю Позивача, з його поточного рахунку, відкритого в установі банку, тобто стосуються касових операцій банку та здійснення операцій з виконанням платіжних доручень та не пов`язані з виконанням умов спірного Кредитного договору. Посилається на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного суду від 13.11.2019 р. у справі №750/9033/15-ц. Також зазначав, що відповідач не жє належним, оскільки 07.11.2016 р. Деснянським районним судом м. Києва у цивільній справі №761/22031/15 ухвалено рішення, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.05.2017 року та Постановою Верховного суду від 02.03.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк».

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що висновок експерта №8-4/1196 від 13.07.2017 року за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000004 від 24.01.2017 року відповідає встановленим вимогам чинного законодавства, є чітким та обґрунтованим, тому є належним та допустимим доказом по даній справі. Відповідачем АТ «УКРСИББАНК» не надано суду жодних доказів, які б давали суду підстави сумніватися в належності та достовірності вказаного вище висновку експерта. Клопотання про призначення у справі повторної, додаткової чи будь-якої іншої експертизи не було заявлено. Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання договору недійсним, підлягають задоволенню в повному обсязі. Інших доказів, які б спростували встановлені висновком експерта обставини, сторонами не надано.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно п. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, й який є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 2 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Як роз`яснив пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 14, 21 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті220, частина перша статті 224 тощо),та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Як роз`яснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 25 травня 1998 року № 15, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Встановлено, що 16.05.2008 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 16.05.2008 року, згідно з яким Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, долар США в сумі 65000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 328250,00 грн, зі сплатою 13,50% річних на строк по 18.05.2015 року.

Також, 16.05.2008 року в забезпечення виконання умов вищевказаного договору про надання споживчого кредиту №0 від 16.05.2008 року, між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №203506.

З висновку експерта №8-4/1196 від 13.07.2017 року за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000004 від 24.01.2017 року вбачається, що: підпис від імені ОСОБА_1 , в графі «підпис отримувача» в Заяві на видачу готівки №29 від 16.05.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Судом апеляційної інстанції неоднарозаво сторонам було роз`ясненої їх право на заявлення клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Сторони клопотання про призначення та проведення судово-почеркознавчої експертизи у суді апеляційної інстанції не заявляли.

Судом апеляційної інстанції було прийнято нові докази (виписки по рахунку позивача, зведені акти про вилучення та знищення документів) подані банком, з урахуванням того, що вони не приймали участь у суді першої інстанції.

Представник позивача у суді апеляційної інстанції стверджував, що його довіритель кредитні кошти не отримував та договір кредитний не підписував, кошти по спірному кредитному договору не вносив на погашення заборгованості, та просив представника банку надати підтвердження (фінансові документи) з підписом позивача за якими начебто він вносив кошти на погашення заборгованості.

Представник відповідача у суді апеляційної інстнаціїї стверджував, що вони не є належними відповідачами у справі, а також, що відповідач здійснювава погашення заборгованості про, що свідчать дані виписки з рахунку позивача, разом з цим він не може надати фінансові документи, що засвідчують внесення особисто позивачем коштів на погашення заборгованості у зв`язку з їх знищенням.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доказ, а саме: виписку з рахунку позивача, надану банком про внесення позивачем коштів на погашення кредитної заборгованості, оскільки вона складена самим працівником банком, що є відповідачем у справі, оригіналів або копій фінансових документів з підписом позивача банком не надано. Виписка не є первинним фінансовим документом, що засвідчує здійснення фінансової оперціїї, а тому суд апеляційної інстанції не приймає її до уваги.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки підпис від імені ОСОБА_1 , в графі «підпис отримувача» в Заяві на видачу готівки №29 від 16.05.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Доводи апеляційної скарги про те, що дійсно між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 від 16.05.2008 р, за умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, долар США в сумі 65000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 328250,00 грн., зі сплатою 13,50% річних на строк по 18.05.2015 р.. Проте, встановлюючи факт наявності укладеного Кредитного договору, судом не взято до уваги умови спірного Кредитного договору, а саме п. 1.5, яким передбачено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, в матеріалах справи відсутні докази надання кредитних коштів позивачу. А з висновку експерта №8-4/1196 від 13.07.2017 року за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000004 від 24.01.2017 року вбачається, що: підпис від імені ОСОБА_1 , в графі «підпис отримувача» в Заяві на видачу готівки №29 від 16.05.2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Інших письмових доказів щодо отримання позивачем коштів банком не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що в суді першої інстанції позивачем не заявлялось клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи справжності його підписів саме на кредитному договорі № 0 від 16.05.2008 р., отже ним не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки судом апеляційної інстанції було роз`яснено сторонам прово на заявлення клопотання про призначення експертизи, сторони своїм правом не скористались, доказів на спростування висновку експерта №8-4/1196 від 13.07.2017 року за результатами почеркознавчої експертизи, банком не надано. Крім того, банком не надано жодного документу, який би засвідчував факт перебування позивача у банківській установі у зв`язку з підписанням останнім кредитного договору, надання копій документів, які засвідчені його підписом.

Доводи апеляційної скарги про те, що гроші з рахунку не були ним отримані, не можуть прийматися до уваги, оскільки заява на видачу готівки №29 від 16.05.2008 р. є підтвердженням видачі грошових коштів, що вже були власністю Позивача, з його поточного рахунку, відкритого в установі банку, тобто стосуються касових операцій банку та здійснення операцій з виконанням платіжних доручень та не пов`язані з виконанням умов спірного Кредитного договору, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони спростовуються ч. 1 ст. 1054 ЦК України, в якій визначено суть кредитного договору та обов`язок банку надати грошові кошти (кредит) позичальникові.

Посилання на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного суду від 13.11.2019 р. у справі №750/9033/15-ц, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки правовідносини, яка склались між сторонами у даній справі не є релевантними до правовідносин, які викладені у постанові Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «УкрСиббанк» не є належним відповідачем у даній справ, оскільки 07.11.2016 р. Деснянським районним судом м. Києва у цивільній справі №761/22031/15 ухвалено рішення, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.05.2017 року та Постановою Верховного суду від 02.03.2019 р. про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», та що 08.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за укладеними договорами, в т.ч. за Кредитним договором №0 від 16.05.2008 р. та забезпечувальним договором суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки спірний договір був укладений саме «УкрСиббанк», а тому вони є належними відповідачами, а факт передачі прав вимоги за кредитним договором, не свідчить про те, що до особи що отримала такі права вимоги, перейшли й обов`язки, відповідальність за правовідносини, які виникли під час укладення оспорюваного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даному випадку до нового кредитора, тобто до ТОВ «Вердикт Капітал», перейшли права первісного кредитора, таким чином ухвалене рішення впливає на права та обов`язки ТОВ «Вердикт Капітал», яке не було залучено до участі у справі ні як третя особа на стороні відповідача, ні як відповідач чи співвідповідач, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки сторони під час судового розгляду у суді першої та апеляційної інстанції зазначені клопотання (про залучення до участі у справі ТОВ «Вердикт Капітал» ні як третьої особи на стороні відповідача, ні як відповідач чи співвідповідач) суду не заявляли.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ст. 11, 202, 203, 207, 215, 509, 1055 ЦК України, п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УкрСибБанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «10» грудня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
О.І. Сліпченко