Постанова

Іменем України

10 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 757/20576/18-ц

провадження № 61-221св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2019 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у складі колегії судді: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) про розірвання іпотечного договору та визнання відсутнім права звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивований тим, що 14 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 08-038/305, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у кредит грошові кошти у розмірі 30 000,00 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 процентів річних та кінцевим строком повернення кредиту - до 13 червня 2017 року, включно.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору, між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 02-038/570, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначила, що жодного договору або застереження, в якому б вона надала згоду на передачу власності або реєстрацію права власності на предмет іпотеки, між нею та банком не укладалось.

Договір про задоволення вимог кредитора також між сторонами не укладався.

Вважає, що банком у майбутньому буде неправомірно позбавлено позивача права власності на квартиру, а тому просила суд визнати відсутнім у банку права звертати стягнення на предмет іпотеки.

Крім того зазначила, що банком неналежним чином виконано своє зобов`язання за кредитним договором від 14 червня 2007 року за № 08-038/305, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , оскільки жодним чином не підтверджено, що банком було надано кредит у сумі 30 000 швейцарських франків, в той час як погашення заборгованості здійснюється у гривні.

Зазначала, що наслідком невжиття банком заходів щодо повернення кредиту протягом тривалого часу є припинення договору поруки.

На її думку, банк зловживає своїми правами, не здійснюючи стягнення кредитної заборгованості тривалий час, збільшуючи таким чином відповідальність і майнового поручителя.

Бездіяльність відповідача зумовила припинення поруки та пропуск строку позовної давності до вимог позичальника, у зв`язку з чим має місце істотна зміна обставин, а саме: якби позивач могла передбачити, що у неї не буде жодної можливості одержання виконання від боржника або його поручителя зобов`язань з повернення коштів, які майновим поручителем повинні бути сплачені замість позичальника, вона би не погодилася укладати такий договір іпотеки, оскільки фактично жодним чином домогтися повернення коштів у неї не буде.

При укладенні договору іпотеки ОСОБА_1 мала обґрунтовані підстави вважати, що у разі звернення стягнення банком предмету іпотеки, вона набуде рентабельний актив - право вимоги до боржника та/або поручителя, буде мати можливість захистити своє порушене право шляхом звернення до суду, в тому числі з позовом про стягнення заборгованості із позичальника.

Просила:

розірвати укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» договір іпотеки № 02-038/570 від 17 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А. В. за реєстровим № 1493;

визнати відсутнім у ПАТ «Укрсоцбанк» права звертати стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 02-038/570 від 17 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А. В. за реєстровим № 1493, в позасудовому порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», без укладення відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ПАТ «Укрсоцбанк», про розірвання іпотечного договору та визнання відсутнім права звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що укладаючи іпотечний договір, банк та позичальник у пункті 4.5.3. цього договору зазначили застереження, що у разі невиконання, або неналежного виконання позичальником зобов`язань, передбачених кредитним договором, банк, як іпотекодержатель, за своїм виробом звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». За своїм правовими наслідками, зазначене застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для розірвання оспорюваного договору.

Крім того, немає підстав визнавати відсутнім у ПАТ «Укрсоцбанк» права не звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 02-38/570 від 17 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А. В. за реєстровим № 1493, без укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» за наявності в іпотечному договорі іпотечного застереження.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_2 , у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що жодного договору чи застереження, у якому б ОСОБА_1 надала згоду на передачу права власності або реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком, сторонами не укладалось, таких умов договір іпотеки також не містить. Договору між сторонами про задоволення вимог іпотекодержателя укладено не було, а пунктом 4.5.3. договору іпотеки зазначено лише загальне правило щодо такої можливості, а відтак, не зазначивши в договорі всі умови переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а зауваживши лише загальну можливість цього, відсутні й підстави для перереєстрації права власності на предмет іпотеки. Суди не застосували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України, у яких заначено про необхідність наявності згоди іпотекодавця на передання у власність іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Зважаючи на те, що станом на дату укладення договору іпотеки редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачала можливості викладення в іпотечному договорі відповідного застереження, то згода позивача на такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки могла бути виключно шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідачем пропущено позовну давність за основним зобов`язанням, тому відсутнє право на звернення стягнення у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Жодних підстав вважати, що ОСОБА_3 не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором з повернення кредитних коштів, які надавались йому у гривні ще у 2011 році, немає. Банком не вживались заходи для стягнення заборгованості із самого позичальника в межах строку позовної давності, у зв`язку з чим відповідачем було повністю нівельовано можливість задоволення вимог позивача шляхом звернення до ОСОБА_3 , в тому числі із позовом, у разі виконання іпотекодержателем замість нього грошового зобов`язання перед банком. Якби позивач могла передбачити, що у неї не буде жодної можливості одержання виконання від боржника або його поручителя зобов`язань з повернення коштів, які майновим поручителем повинні бути сплачені замість позичальника, вона би не погодилася укладати такий договір іпотеки, оскільки фактично жодним чином домогтися повернення коштів у неї не буде можливості. На думку позивача наявні умови, передбачені частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, для розірвання іпотечного договору. Саме у зв`язку із бездіяльністю банку, як в частині стягнення заборгованості з позичальника, так і в частині повідомлення майнового поручителя про наявність у позичальника прострочення з виконання забезпечених позивачем зобов`язань протягом 6 років, ОСОБА_1 фактично буде позбавлена права власності на нерухоме майно за відсутності будь-якої можливості у майбутньому одержати відповідну компенсацію.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі № 757/20576/18-ц, витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року заяву АТ «Альфа-Банк» про залучення до участі у справі як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», задоволено; залучено до участі у справі АТ «Альфа-Банк» як правонаступника АТ «Укрсоцбанк».

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє доводи, викладені у касаційній скарзі, з таких підстав.

Суди встановили, що 14 червня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 08-038/305, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у кредит грошові кошти у розмірі 30 000,00 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5 процентів річних та кінцевим строком повернення кредиту - до 13 червня 2017 року, включно.

Згідно пункту 1.2. кредитного договору кредит надано на споживчі потреби.

14 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , як з майновим поручителем, укладено договір іпотеки №02-038/570, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А.В. за реєстровим № 1493, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Цього ж дня між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 02-038/671, відповідно до якого ОСОБА_4 , як поручитель, взяла зобов`язання перед банком у повному обсязі разом із позичальником відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій.

14 червня 2007 року на виконання пункту 2.1. кредитного договору банк видав позичальнику кредитні кошти.

На виконання пункту 3.3.9 кредитного договору позичальник до 30 серпня 2011 року здійснював погашення кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі № 757/45562/17-ц відмовлено ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні його позову про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором № 08-038/305 у розмірі 17 500,00 швейцарських франків, заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 9 740,77 швейцарських франків з підстав пропуску строку позовної давності

Позивач зазначає, що 30 березня 2018 року нею одержано лист банку за № 13.3.-3/96-2501 від 20 березня 2018 року, в якому банк повідомив її, що у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором банком буде звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання спору щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 08-038/305.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач просила розірвати укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» договір іпотеки № 02-038/570 від 17 червня 2007 року з посиланням на норми частини другої статті 652 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина друга статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. У порушення вказаних вимог судом у справі, яка переглядається, не було досліджено питання істотності порушення відповідачкою умов договору купівлі-продажу та наскільки продавець позбавився того, на що він розраховував, з огляду на те, що судом першої інстанції у справі, яка переглядається, ураховано термін, на який укладався договір купівлі-продажу, - до 03 березня 2031 року, та зіставлено його з періодом заборгованості, яку допустила ОСОБА_1».

Встановивши, що позивач не довела умов для розірвання договору, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у відповідача права на звернення стягнення на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», в позасудовому порядку без укладення відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя необгрунтовані, оскільки укладаючи Іпотечний договір, банк та іпотекодавець в пункті 4.5.3. цього Договору зазначили застереження, що у разі невиконання, або неналежного виконання позичальником зобов`язань, передбачених Кредитним договором, банк, як іпотекодержатель, за своїм виробом, звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом «передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання відсутнім права звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов