Номер провадження: 22-ц/813/1725/21
Номер справи місцевого суду: 521/6536/16-ц
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2018 року по справі за позовом Дочірного підприємства «Апарат правління Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, про демонтаж незаконної забудови приміщення загального користування, -

в с т а н о в и в:

06 квітня 2016 року ДП «Апарат правління ВАТ транспортного будівництва «Одестрансбуд» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про демонтаж незаконної забудови приміщення загального користування. В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду представник ДП «Апарат правління «ВАТ «Одестрансбуд» посилався на ті обставини, що відповідач ОСОБА_1 постійно проживає в будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 та самовільно зайняв частину технічного приміщення загального користування (насосної) та облаштував нежитлове приміщення, яке використовує як підсобне на власний розсуд.

Відповідні конструкції перекрили доступ до вузлів обліку води та запірного обладнання водопостачання будинку, у зв`язку з чим підприємство звернулось з позовом до суду, в якому просило зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати за власний рахунок незаконну забудову приміщення загального користування будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року позов було задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати за власний рахунок незаконну забудову приміщення загального користування будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: самовільно облаштоване для себе в місцях загального користування нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 в лівому крилі, шляхом перекриття частини технічного приміщення (насосної) №37 (за технічним паспортом), де знаходяться вузли обліку води, запірного обладнання водопостачання; врізку в систему водопроводу та переробки загальної системи водопостачання і каналізації будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року, постановленою за заявою відповідача ОСОБА_1 , заочне рішення суду від 02 листопада 2016 року було скасоване, а цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

При новому розгляді справи представник позивача не змінював предмет або підстави позову, однак позивачем було уточнено формулювання позовних вимог. Сторона позивача остаточно просила суд зобов`язати відповідача ОСОБА_1 привести до попереднього стану та демонтувати за власний рахунок незаконну забудову приміщення загального користування будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: самовільно облаштоване для себе в місцях загального користування нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 в лівому крилі, шляхом перекриття частини технічного приміщення (насосної) №37 (за технічним паспортом), де находяться вузли обліку води, запірного обладнання водопостачання; врізку в систему водопроводу та переробки загальної системи водопостачання та каналізації будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 ; незаконно побудований двірний проріз з фасадної торцевої сторони на першому поверсі будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 в лівому крилі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2017 року до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Регіональне відділення Фонду державного майна по Одеської області.

Правом подачі відзиву на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 не скористався, відзив на позовну заяву ДП «Апарат правління «ВАТ «Одестрансбуд» до суду не надходив. Водночас, відповідач заперечував проти заявленого позову.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2017 року за заявою сторони відповідача ОСОБА_1 була призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи мають місце перепланування приміщення загального користування, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_1 ; якщо мають місце перепланування приміщення загального користування за вказаною адресою, чи відповідають вони нормам ДБН та чи порушують конструктивні елементи будівлі. Проведення експертизи було доручено судовим експертам за відповідним фахом Одеського НДІСЕ, оплату за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 ..

Проте, згідно листа директора Одеського НДІСЕ №17-7019 від 06 квітня 2018 року, матеріали цивільної справи повернуті до суду без виконання у зв`язку з несплатою вартості експертизи (т. 1, а.с. 197).

Представник позивача, ДП «Апарат правління» транспортного будівництва ВАТ «Одестрансбуд», у судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч. 3 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, були повідомлені судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не повідомили, але відповідач та представник відповідача брали участь у судових засіданнях, ОСОБА_1 заявлених до нього позовних вимог не визнавав.

Представник третьої особи, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області, у судове засідання не з`явився, відділення фонду повідомлялось судом про розгляд цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2018 року позов ДП «Апарат правління» ВАТ «Одестрансбуд» до ОСОБА_1 про демонтаж незаконної забудови приміщення загального користування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області, задоволено повністю.

Суд зобов`язав ОСОБА_1 привести до попереднього стану та демонтувати за власний рахунок незаконну забудову приміщення загального користування будівлі гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: самовільно облаштоване для себе в місцях загального користування нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 в лівому крилі, шляхом перекриття частини технічного приміщення (насосної) №37 (за технічним паспортом), де знаходяться вузли обліку води, запірного обладнання водопостачання; врізку в систему водопроводу та переробки загальної системи водопостачання та каналізації будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 ; незаконно побудований двірний проріз з фасадної торцевої сторони на першому поверсі будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 в лівому крилі та стягнув з ОСОБА_1 на користь ДП «Апарат правління» ВАТ «Одестрансбуд» суму судового збору в розмірі 1 378,00 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 10 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статті 100 ЖК УРСР, виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди).

У статті 177 ЖК України зазначено, що громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержуватись правил утримання жилого будинку і при домової території, правил пожежної безпеки, додержуватись чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

У пункті 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572 в редакції чинно на час виникнення спірних правовідносин, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових приміщень відповідно до статей 100 і 152 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до п. 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій затверджених Наказом Державного Комітету України з питань житлово комунального господарства №76 від 17.05.2005 року переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Частиною 2 пункту 1.4.4 Правил передбачено, що перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі не допускається.

Власник, наймач (орендар) жилого будинку чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану (п. 1.4.6 Правил).

За змістом Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають; допоміжні приміщення у гуртожитку приміщення призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку та побутового облаштування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів,вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно із частиною 2 статті 6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 постійно проживає в будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 , яка обслуговується ДП «Апарат правління» ВАТ «Одестрансбуд» та знаходиться на балансі підприємства.

Без оформлення дозвільних документів відповідачем ОСОБА_1 було самочинно здійснено зайняття частини технічного приміщення загального користування (насосної), що розташоване на першому поверсі будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , в лівому крилі, внаслідок чого було перекрито доступ до вузлів обліку води та запірного обладнання водопостачання будинку, що підтверджується актом комісії ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» №15572/2 від 20 листопада 2014 року, а також приписом ГУ ДСНС України в Одеській області №251 від 27 травня 2014 року про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, та приписом ГУ ДСНС України в Одеській області №375 від 15 грудня 2015 року про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту.

Факт самовільного перепланування приміщень був визнаний відповідачем ОСОБА_1 , про що свідчать, зокрема його доводи, наведені у заяві про перегляд заочного рішення, а також представлений стороною експертний звіт про обстеження стану будівельних конструкцій приміщень І поверху гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , складений експертом Твардовським І.О..

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні конструкції були встановлені без дозвільних документів, зокрема, письмової згоди ДП «Апарат правління ВАТ «Одестрансбуд», тому обґрунтовано зобов`язано відповідача привести відповідні приміщення до попереднього стану.

Посилання відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено те, що він проводив самовільно переобладнання приміщень гуртожитку й те, що його прав не порушено, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем, ДП «Апарат правління» ВАТ «Одестрансбуд» доведено належним чином підстави позову, а саме, те, що відповідачем перекрито місце загального користування в гуртожитку, що є порушенням прав інших мешканців гуртожитку, а також позивача, оскільки обмежує можливість користування приміщеннями, а також можливість забезпечення протипожежної безпеки, яке підлягає переобладнанню. Й, навпаки, відповідачем ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що він не проводив незаконного переобладнання місць загального користування гуртожитку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що п`яти поверховий будинок за адресою АДРЕСА_1 є гуртожитком та знаходиться у державній власності, балансоутримувачем майна є ДП «Апарат управління» ВАТ «Одестрансбуд».

Ніяких окремих житлових секцій на першому поверсі будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , не існує, що підтверджується технічним паспортом гуртожитку, виготовленим КП «ОМБТІ та РОН» від 22.06.2010р. На першому поверсі є окремі житлові кімнати та технічні приміщення. Санвузли та душеві тільки загального користування.

Відповідач ОСОБА_1 є наймачем 4-х койко-місць у кімнаті №1, розташованої на першому поверсі гуртожитку, на підставі строкового договору найма койко-місця гуртожитку від 11 грудня 2013 року, укладеного з балансоутримувачем ДП «Апарат управління» ВАТ «Одестрансбуд» (т. 1, а.с. 164).

Без оформлення дозвільних документів відповідачем ОСОБА_1 було самочинно здійснено зайняття частини технічного приміщення загального користування (насосної), що розташоване на першому поверсі будівлі гуртожитку літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 , в лівому крилі, внаслідок чого було перекрито доступ до вузлів обліку води та запірного обладнання водопостачання будинку, що з достовірністю та об`єктивністю підтверджується письмовими доказами, поданими позивачем.

Наданий відповідачем технічний паспорт від 15.03.2018р., складений «на житлові кімнати та підсобні приміщення АДРЕСА_2 » на замовлення відповідача ОСОБА_1 , який виконано ФОП ОСОБА_3 , з якого вбачається, що приміщення складається із 1 житлової кімнати, жилою площею 12,9 кв.м., коридору 3,8 кв.м., кухні-їдальні 8,3 кв.м., санітарного вузлу 5,3 кв.м., загальною площею 30,3 кв.м. не спростовує підстави позову, оскільки не відповідає дійсності та наявному у справі договору найму койко-місця від 11 грудня 2013 року і інвентарним відомостям ОМБТ та РОН, складеному 07 липня 1999 року (т. 1. а.с. 132-137).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Великої Палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, надані сторонами у справі, колегія суддів вважає, що, відмовляючи у задоволені позову заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявними у справі доказами з достовірністю та об`єктивністю доведено те, що відповідачем перекрито місце загального користування в гуртожитку, що є порушенням прав інших мешканців гуртожитку, а також позивача, оскільки обмежує можливість користування допоміжними приміщеннями, а також можливість забезпечення протипожежної безпеки, яке підлягає переобладнанню.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких підстав, колегія суддів дійшла до висновку про те, що позивачем в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідач ОСОБА_1 самочинно переобладнав допоміжне приміщення, що порушує права позивача, як балансоутримувача гуртожитку, а тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивача підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 10 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік