Єдиний унікальний номер 225/5146/20
Номер провадження 22-ц/804/496/21
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмуті справу що виникла з трудових правовідносин без повідомлення учасників справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність та середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якій подано апеляційну скаргу Державним підприємством «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року (головуючий у 1 інстанції Соляник А.В.),

В С Т А Н О В И В:

11 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав позов до Державного підприємства «Торецьквугілля» - Підприємства в якому виклав вимоги про стягнення компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність в 2019 та 2020 роках в загальному розмірі 46000,18грн. В обґрунтування позову заявник посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з Підприємством по 16 липня 2020 року, про що має відповідний запис у трудовій книжці, та у вказаний період виконував роботу забійника і був звільнений з роботи на підставі пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України - КЗпП України через неможливість виконувати роботу внаслідок стану здоров`я, однак в день звільнення роботодавець не виплатив всіх сум що належать йому від Підприємства. Також, з огляду на порушення строків розрахунку при звільненні та не виплату всіх належних працівникові від Підприємства сум, останній вимагав щоб роботодавець виплатив середній заробіток за весь час затримки з 16 липня 2020 року по 10 вересня 2020 року в загальному розмірі 67 010,34грн.

Рішенням Дзержинського міського суду від 24 листопада 2020 року позов задоволено.

Суд першої інстанції виходив з того, що Підприємство при звільненні працівника не оплатило всі суми що належали працівнику від Підприємства при звільненні, а саме не оплачені дні тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання працівника по шести листках непрацездатності за 2019 та 2020 роки.

Правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки суд вбачав у тім, що оплата тимчасової непрацездатності мала бути здійснена Підприємством у день звільнення працівника та невиконання даної нормативної вимоги призвело до відповідальності у вигляді обов`язку сплатити середній заробіток за весь час затримки.

З рішенням суду не погодився відповідач, в апеляційній скарзі представник Підприємства висловив вимогу про зміну рішення та відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом першої інстанції, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи з приводу того, що чинне законодавство покладає на роботодавця обов`язок по оплаті перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання працівника, що і було здійснено Підприємством станом на 27 серпня 2020 року.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало в тому, що оплата днів непрацездатності належить до інших виплат, які не входять до фонду оплати праці, та їх невиплата при звільненні працівника не має своїм наслідком відповідальність передбачену статтею 117 КЗпП України.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до неправильного застосування судом норм матеріального права, оскільки останнім не враховано того, що виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за весь період захворювання працівника починаючи з шостого дня здійснюється Фондом соціального страхування України.

Також заявник стверджував про те, що з урахуванням обставин щодо розміру заборгованості, періоду затримки, та обставин з приводу несвоєчасного надходження Підприємству коштів від Фонду соціального страхування України розмір ймовірних втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні має бути співвідноситись із заявленими працівником до стягнення сумами середнього заробітку, які слід було зменшити.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, з огляду на доводи апеляційної скарги та межі, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України- ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом «Шахта «Центральна» Державного підприємства «Торецьквугілля» по 16 липня 2020 року та був звільнений з роботи на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України через неможливість виконувати роботу внаслідок стану здоров`я /копія трудової книжки серія НОМЕР_1 а.с.7-10/.

Страхувальник Державне підприємство «Торецьквугілля» надало в Пенсійний фонд України індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , які внесені до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно до яких за звітний період в липні для нарахування пенсії бралось 16 трудових днів, які включено в страховий стаж та вказано розмір виплат 23002,54грн /довідка ПФУ за формою ОК-5 а.с.11-13/.

Довідка Підприємства № 7/942 від 28 вересня 2020 року містить інформацію про те, що ОСОБА_1 при звільненні були нараховані:

компенсація за відпустку в сумі 3631,98грн;

відпустка в сумі 19370,56грн;

допомога за станом здоров`я в сумі 42716,70грн;

допомога при звільненні пенсіонеру в сумі 85433,40грн;

доплата до середнього заробітку за перші дні по листках непрацездатності з 20 червня 2019 року по 27 червня 2019 року, з 27 серпня 2019 року по 05 вересня 2019 року, з 25 жовтня 2019 року по 11 листопада 2019 року, з 23 листопада 2019 року по 16 грудня 2019 року, з 24 січня 2020 року по 31 січня 2020 року та з 11 березня 2020 року по 20 березня 2020 року в загальній сумі 28853,80грн

з яких були сплачені:

аванс заробітної плати за липень 2020 року в розмірі 8597,88грн виплачений 24 липня 2020 року згідно платіжного доручення № 403;

заробітна плата за липень 2020 року в розмірі 9042,87грн виплачена 21 серпня 2020 року згідно платіжного доручення № 419;

допомога за станом здоров`я та як пенсіонеру в сумі 103000,90грн виплачена 27 серпня 2020 року платіжне доручення № 1538;

доплата за перші п`ять днів по листках непрацездатності в загальній сумі 23227,31грн виплачена 27 серпня 2020 року платіжне доручення №1538.

Також в довідці зазначено середньоденний заробіток ОСОБА_1 в розмірі 1 763,43грн.

Та довідка містить дані про те, що будуть здійснені доплати по листках непрацездатності з 20 червня 2019 року по 27 червня 2019 року в сумі 2745,75грн, з 27 серпня 2019 року по 05 вересня 2019 року в сумі 4677,70грн, з 25 жовтня 2019 року по 11 листопада 2019 року 12230,14, з 23 листопада 2019 року по 16 грудня 2019 року 18183,76грн, з 24 січня 2020 року по 31 січня 2020 року в сумі 2921,88грн та з 11 березня 2020 року по 20 березня 2020 року в сумі 5240,95грн за рахунок Фонду соціального страхування України після сплати Підприємством страхових внесків Пенсійному фонду України /а.с.32/.

Інформація, що міститься в довідці Підприємства № 7/942 від 28 вересня 2020 року повністю узгоджується із випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 16 липня 2020 року по 10 вересня 2020 року /а.с.14-16/.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що саме по вині відповідача, в порушення вимог статті 116 КЗпП України, не виплачені працівникові всі суми що належали йому при звільненні.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення.

Згідно частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

У даній справі жодна із сторін не заперечувала тих обставин, що на час звільнення з Підприємства працівнику ОСОБА_1 не була виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності, яка мала компенсувати втрату заробітної плати з зв`язку з тимчасовою непрацездатністю працівника внаслідок захворювання з 20 червня 2019 року по 27 червня 2019 року в сумі 2745,75грн, з 27 серпня 2019 року по 05 вересня 2019 року в сумі 4677,70грн, з 25 жовтня 2019 року по 11 листопада 2019 року 12230,14, з 23 листопада 2019 року по 16 грудня 2019 року 18183,76грн, з 24 січня 2020 року по 31 січня 2020 року в сумі 2921,88грн та з 11 березня 2020 року по 20 березня 2020 року в сумі 5240,95грн в загальній сумі 46000,18грн.

Заявлені в позовній заяві факти щодо невиплати за листками непрацездатності, позивач обґрунтовував письмовими доказами.

Та суд першої інстанції обґрунтовано вважав що документальні докази довідка Підприємства № 7/942 від 28 вересня 2020 року та виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 16 липня 2020 року по 10 вересня 2020 року є належними письмовими доказами, які були вирішальними для розгляду справи щодо розміру невиплачених сум та фактичного періоду затримки.

Стаття 116 КЗпП України вимагає від підприємства щоб при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому провадилася в день звільнення; та якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Підтверджені у даній справі обставини щодо виплати частини сум по листках непрацездатності (шість з яких за 2019 рік та два за січень-березень 2020року) тільки 27 серпня 2020 року вже однозначно вказують на те, що Підприємством грубо порушено права працівника на оплату праці та вимоги статті 116 КЗпП України.

При цьому, суд керується частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» яка проголошує, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці та вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Та визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи найменування спірних сум, а обставини щодо то, чи належать вказані суми працівнику від Підприємства при звільненні, після чого їх можна буде розцінювати як обов`язок Підприємства провести розрахунок в день звільнення.

Частина перша статті 117 КЗпП України зазначає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу змісту наведених норм слід дійти висновку, що невиплата всіх сум належних працівникові при звільненні з вини роботодавця в строки передбачені чинним законодавством є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу.

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи заявника щодо наявності обставин, які не залежали від волі Підприємства щодо несвоєчасного надходження Підприємству коштів від Фонду соціального страхування України за рахунок яких має здійснюватись допомога по тимчасовій непрацездатності застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати, у разі настання в неї тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

За обставинами справи, по листках непрацездатності з 20 червня 2019 року по 27 червня 2019 року, з 27 серпня 2019 року по 05 вересня 2019 року, з 25 жовтня 2019 року по 11 листопада 2019 року, з 23 листопада 2019 року по 16 грудня 2019 року, з 24 січня 2020 року по 31 січня 2020 року та з 11 березня 2020 року по 20 березня 2020 року суми часткової компенсації Підприємством були виплачені тільки 27 серпня 2020 року, тобто по спливу значного строку, в тому числі з моменту звільнення працівника 16 липня 2020 року; також відповідачем не надано жодного доказу з приводу того, що ним виконані вимоги законодавства та мали місце зловживання з боку Фонду, які призвели до порушення строків виплати по листках непрацездатності за спірний період з 28 серпня 2020 року по 10 вересня 2020 року, в межах заявлених позивачем вимог.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /частина п`ята статті 81 ЦПК України/.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив відповідачу його права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню його прав, а також попереджував про наслідки неподання доказів, встановлені цивільним процесуальним кодексом, однак відповідач жодних доказів в підтвердження своїх заперечень не надав.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів з приводу дотримання вимог законодавства щодо оплати листків непрацездатності працівнику через захворювання останнього.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

Основоположним принципом цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статті 12 ЦПК України, за змістом якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Однак за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій та позбавляє суд можливості втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав що, обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, в тому числі компенсації втрати заробітної плати через тимчасову непрацездатність, а так само вести бухгалтерський, податковий облік та сплату страхових внесків до Фондів покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що Підприємство визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинне відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб сторони надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач представник Підприємства беззаперечно мав можливість ознайомитися із матеріалами справи та реалізувати свої прав в повному обсязі, та саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ними процесуальних дій.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що доведена вина відповідача у не виплаті позивачу всіх належних йому від Підприємства сум при звільненні.

Та суд апеляційної інстанції вважає, що встановлені судами обставини з приводу розміру заборгованості, періоду затримки та причин невиплати не вказують на те, що заявлені працівником до стягнення суми середнього заробітку не співвідносяться із розміром ймовірних втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні; та переконується в тому, що відсутні підстави для зменшення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2021 року.

Судді