Справа № 643/858/21
Провадження № 2-о/643/136/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2021

Суддя Московського районного суду м. Харкова Олійник О.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування,-

В С Т А Н О В И В:

21.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова із заявою, в якій просить встановити факт недостовірної інформації та її спростування, у звязку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сервісі Telegra.ph була опублікавана стаття, яка містить образливі, брутальні, принизливі, нецензурні висловлювання відносно заявника, що ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію.

З метою перевірки місця проживання заявника судом було здійснено запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова, у відповідь на який була отримана довідка про те, що заявник мешкав в Московському районі м. Харкова з 02.10.2020 року по 19.01.2021 року. Для уточнення даних місця проживання заявника судом було направлено запит до ГУ ДМС України в Харківській області. 11.02.2021 року судом була отримана довідка про те, що заявник мешкає на території Московського району м. Харкова. 16.02.2021 заявником був сплачений судовий збір за подання зазначеної заяви.

Заявник ОСОБА_1 посилається на те, що інформація є недостовірною, такою, що грубо порушує його конституційні права, свободи та інтереси, а тому вважає, що дана інформація підлягає визнанню недостовірною та спростуванню в порядку окремого провадження з огляду на наступне.

Інформація стосовно заявника розміщена на веб-сервісі Telegra.ph за посиланням, яке вказано у заяві, міститься у відкритому доступі в мережі Інтернет, що свідчить про те, що з моменту її поширення є публічно доступною і з нею могла ознайомитись необмежена кількість осіб.

Поширена інформація стосується безпосередньо заявника, вказана інформація є недостовірною та завдає шкоди його репутації, честі та гідності.

Також стверджує, що осіб, які поширили таку інформацію про нього, зокрема власників веб сервісу Telegra.ph, та авторів публікації, неможливо ідентифікувати.

Вивчивши заяву та додані до неї документи, суд дійшов до висновку, що провадження по даній справі не може бути відкрито, виходячи з наступного.

Доказів того, що неможливо ідентифікувати осіб, які поширили недостовірну інформацію, а також власників веб-ресурсів, на яких було поширено дану інформацію заявник до заяви не надав.

Поряд із цим доказів використання стороною заявника всіх визначених цивільно-правовим законодавством механізмів: звернень до власників веб-ресурсів, адвокатських запитів тощо, з метою встановлення власника сайту або автора інформації, до суду не надано.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України - справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Однак, заявником у заяві не вказана жодна із заінтересованих осіб у справі.

Необхідність розгляду справи в порядку окремого провадження заявник обґрунтовує відсутністю відомостей про автора публікації та власника веб сайту, де було цю публікацію поширено.

Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) міститься висновок про те, що суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Вбачається, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 50, 51 ЦПК України).

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.».

Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

З вищенаведеного вбачається, що встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи висновки Верховного Суду щодо розгляду справ про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації у позовному провадженні, зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, в якій останній просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену на веб-ресурсі Telegra.ph, спростувати цю інформацію та встановити факт порушення його прав через розміщення певної інформації у публічному доступі, - вбачається спір про право.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Керуючись ст. ст. 258 - 261, 293 - 294, 315 - 319 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, в порядку окремого провадження відмовити;

Роз`яснити заявнику, що заявлені вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повний текст ухвали не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Суддя - О.О. Олійник