ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року м. Чернівці

справа № 716/1816/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації Чернівецької області, про відібрання малолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2020 року, (головуючий у 1-й інстанції Стрілець Я.С.),-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання малолітньої дитини.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в у період з 17.07.2010 року по 06.03.2015 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області було розірвано. Під час їх шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_5 .

Після припинення фактичних шлюбних відносин між ним та ОСОБА_4 , донька залишилась проживати з матір`ю та проживала у АДРЕСА_1 у будинку дідуся та бабусі по материній лінії - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.12.2015 було зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод батькові у спілкуванні з донькою та визначено порядок його спілкування з дитиною.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/33/21

У ІНФОРМАЦІЯ_3 мама дівчинки ОСОБА_4 трагічно загинула внаслідок злочину у м. Берлін, ФРН.

З моменту коли він дізнався про смерть колишньої дружини він звернувся до відповідачів з бажанням побачити свою доньку ОСОБА_5 та повідомив про своє бажання щоб донька проживала з ним, оскільки мама дитини померла і він є єдиним законним представником і татом ОСОБА_5 . Однак відповідачі відмовили йому у бажанні бачити дитину, більше того відмовилися йому повідомляти її місцеперебування.

З цих підстав 08.08.2019 позивач звернувся до Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області із заявою про те, що йому невідомо місце перебування дитини. Його звернення зареєстроване ЄО №2709 від 08.08.2019.

13.08.2019 позивач звернувся до ССД Заставнівської РДА із проханням сприяння встановлення місця перебування його малолітньої доньки (копія заяви додається).

14.08.2019 року в.о. голови Заставнівської РДА В. Молдован звернувся із листом до т. в.о. начальника ВП Заставнівського ВП Кіцманського ГУНП у Чернівецькій області із проханням здійснити негайні дії щодо встановлення місця перебування малолітньої ОСОБА_5 та вжити заходів для її повернення батькові.

Оскільки відомостей про місце перебування дитини, про її фізичний і психологічний стан у позивача не було, то 14.08.2019 він звернувся до правоохоронних органів із заявою по факту зникнення дитини. 21.08.2019 року на виконання ухвали Заставнівського районного суду про зобов`язання уповноважених осіб Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення було зареєстроване кримінальне провадження 000244.

В рамках розслідування вищевказаного кримінального провадження 26.08.2019 була допитана відповідачка, ОСОБА_3 , яка повідомила, що ОСОБА_5 перебуває та проживає за місцем проживання та прописки за адресою: АДРЕСА_1 під її наглядом. Також у матеріалах кримінального провадження містяться письмові пояснення ОСОБА_2 , в яких він зазначає, що станом на 19.08.2019 ОСОБА_5 перебуває в таборі.

26 серпня 2019 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження. Оскільки, на думку правоохоронних органів, було встановлено місце перебування дитини. Зі змісту постанови вбачається, що на момент прийняття даного рішення, станом, на 26.08.2019року, дівчинка перебуває в оздоровчому таборі "Лунка", який розташований смт. Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області (копія постанови про закриття кримінального провадження додається). Однак, 20.08.2019 року ОСОБА_3 , забрала дитину із табору, крім того, у особовій справі дитини, що знаходиться у таборі міститься заява ОСОБА_2 про заборону віддавати ОСОБА_5 будь яким іншим особам крім нього та ОСОБА_8 .

Згідно розпорядження Заставнівської районної державної адміністрації №235-р від 13.09.2019 року, комісія з питань захисту прав дитини вирішила зобов`язати громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в сім`ї яких проживає малолітня ОСОБА_5 , передати дитину її законному представнику, ОСОБА_1 , в сім`ї якого згідно з чинним законодавством має проживати дитина; зобов`язати ОСОБА_1 виконувати свої батьківські обов`язки відносно малолітньої доньки, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти та належний всебічний розвиток. Всіляко сприяти і створювати умови для спілкування дитини з іншими близькими родичами, зокрема, бабусею та дідусем по материнській лінії, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визначивши дні та години побачення їх із онукою в спосіб та за спільною домовленістю; службі у справах дітей РДА здійснити заходи щодо надання сім`ї соціального супроводу та взяття малолітньої ОСОБА_5 на облік дітей, що опинилися в складних життєвих обставина; у разі невиконання даного рішення ССД РДА звернутися до правоохоронних органів щодо притягнення винних осіб до відповідальності у відповідності до чинного законодавства; контроль за виконанням даного рішення покласти на службу у справах дітей Заставнівської РДА. Дане рішення не було виконано з вини відповідачів.

Просив суд відібрати малолітню ОСОБА_5 від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання доньки і повернення її батькові.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29 вересня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано відібрати малолітню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Не погоджуючи з вказаним судовим рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, а також порушенням прав малолітньої дитини.

Доводи скарги мотивує тим, що суд першої інстанції порушуючи норми процесуального права, поставивши строки розгляду справи вище необхідності об`єктивного вивчення психологічних аспектів життя і розвитку дитини у середовищах позивача та відповідачів по справі що призводить до порушення інтересів самої дитини.

Зазначає, що судом першої інстанції ухвалюючи рішення встановлено факт смерті матері малолітньої дитини, що стало підставою для її відібрання, однак жодних належних доказів про смерть матері дівчинки матеріали справи не містять, а надані позивач роздруківки з інтернет сайту не може бути належним та достовірним доказом, також судом першої інстанції не заслухано думки дитини щодо предмету спору, не вжив необхідних заходів для отримання такої інформації.

Вказує що відібрання дитини на користь батьків не завжди може відповідати її найкращим інтересам. При їх оцінці має враховуватися строк проживання з іншими особами, ставлення самої дитини до батьків і її психологічний стан у разі повернення до одного із батьків, встановлення перехідного періоду тощо..

Посилається на те, що в ході розгляду справи ними неодноразово заявлялося клопотання про з`ясування думки дитини, при цьому акцентували увагу на практику Європейського суду з прав людини та необхідність з`ясувати чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батька, жорсткого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки.

Просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_9 вказує, що судом встановлено, що в ІНФОРМАЦІЯ_3 матір малолітньої ОСОБА_5 було вбито в ФРН, що також визнавалося сторонами, і доказуванню не підлягає, тому посилання в апеляційній скарзі про відсутність доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_4 є неправдивими. Судом першої інстанції на підставі письмових доказів, а саме заяви позивача до поліції, рапортів, заяви позивача до служби у справах дітей було встановлено, що відповідачі чинять перешкоди позивачу по справі у спілкуванні з дитиною, переховували її місцеперебування. Крім того з моменту винесення рішення судом відповідачі і надалі чинять перешкоди у спілкуванні з дитиною, повністю заблокували можливість спілкування в телефонному режимі та іншими засобами комунікації.

Зазначає, що відповідачі одноосібно, без будь-якого погодження з батьком, як єдиним представником дитини, вирішують питання щодо її життя, здоров`я, освіти, оздоровлення і розвитку. Дитина вже тривалий час перебуває під контролем відповідачів, які безсовісно маніпулюють її дитячою психікою, тиснуть на почуття, тому він як батько заперечує проти заслуховування думки доньки в судовому засіданні, оскільки це може завдати їй серйозних моральних страждань.

Вказує, що суд першої інстанції вжив всіх належних заходів для сприяння возз`єднання і відновлення психологічного контакту батька і доньки. Він має можливість і велике бажання надати доньці свою підтримку та любов, забезпечити її повноцінною сім`єю, не розриваючи при цьому зв`язок із відповідачами, що однозначно якнайкраще буде відповідати інтересам дитини.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, з врахуванням інтересів як дитини так і позивача по справі.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду першої інстанції.

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Судом встановлено, що з 17.07.2010 року по 06.03.2015 року ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , яка після розірвання шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_4 .

У вказаному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_5 . Згідно копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.08.2019 року батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_5 залишилася проживати із батьками ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджено учасниками судового процесу під час розгляду справи.

Згідно рішення Заставнівського районного суду від17.12.2015, що набрало законної сили (а.с. 10-13) позивачу визначено порядок його спілкування з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме кожну першу, третю суботу з 09-00 години по 20-00 годину; кожну першу неділю місяця з 09-00 години по 20-00 годину; кожну другу, четверту середу з 09-00 години по 20-00 годину; кожен другий, четвертий четвер з 09-00 години по 20-00 годину; у святкові дні з 15-00 години до 18-00 години за місце проживання батька. Також зобов`язано ОСОБА_4 не чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною. Крім того, згідно рішення суду визначено необмежене спілкування з дитиною особистими засобами телефонного зв`язку.

Судом також встановлено, що в липні 2019 ОСОБА_4 було вбито в ФРН (а.с. 30-34). Дана обставина також визнана сторонами в суді першої та апеляційної інстанції та не підлягає доказуванню.

Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Таким чином після смерті ОСОБА_4 єдиним законним представником малолітньої ОСОБА_5 є її батько - позивач по справі ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу позивача із ОСОБА_4 їх спільна дитина ОСОБА_5 проживала із матір`ю, а також дідусем та бабусею ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є відповідачами по справі. Після смерті ОСОБА_4 малолітня ОСОБА_4 продовжує проживати з відповідачами.

Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

У відповідності до статті 153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них.

Статтею 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789- XII (далі - Конвенція про права дитини), зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100).

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, переховували її місцеперебування, що підтверджується наявними у справі доказами, а саме заяви позивача до поліції (а.с. 14), рапортів (а.с. 15, 18), заяви позивача до служби у справах дітей Заставнівської РДА (а.с. 16).

Крім того, у справі наявні докази, які свідчать проте, що в серпні 2019 малолітня ОСОБА_5 перебувала в оздоровчому таборі «Лунка» з якого її на період з 20.08.2019 по 29.08.2019 забрала бабуся ОСОБА_3 (а.с. 25), а також її дідусь ОСОБА_2 , згідно поданої заяви (а.с. 24) заборонив працівникам табору віддавати дитину будь-яким третім особам, крім нього та ОСОБА_8 .

В зв`язку із даними подіями позивач звернувся із заявою до служби у справах дітей та згідно рішення Комісії з питань захисту прав дитини Заставнівської РДА №12/2 від 06.09.2019 «Про захист прав та законних інтересів малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с. 29), затвердженого Розпорядженням Заставнівської РДА №235-р від 13.09.2019 (а.с. 28) зобов`язано відповідачів передати дитину її законному представнику ОСОБА_1 , тобто позивачу по справі.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді позовів батьків про передачу їм дитини іншими особами, від яких вони мають право вимагати її повернення, суд бере до уваги зокрема можливість батьків забезпечити належне виховання дитини, характер їхніх взаємовідносин з нею, прихильність дитини до осіб, у яких вона перебуває, й інші конкретні обставини справи. При цьому суд враховує, хто з зацікавлених осіб виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожної з осіб, особисті якості сторін, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані однієї з осіб сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У будь-якому випадку суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітньої дитини.

Згідно з частиною першою статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

ОСОБА_1 бажає виконувати свій батьківський обов`язок в повній мірі, хоче брати участь у вихованні дитини, має велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, проявляти свою батьківську любов особисто.

Колегія суддів зазначає, що жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування з дитиною спричинить шкоду дочці не встановлено, тому він, як батько зобов`язаний брати участь у вихованні своєї дитини і має право на особисте проживання та спілкування з дочкою, а відповідачі та інші особи не мають права перешкоджати йому проживати разом, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом інтересів дитини, ставлення самої дитини до батька і не з`ясування її психологічного стану у разі повернення в іншу сім`ю не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідачі постійно здійснювали батькові перешкоди у спілкування з донькою, ними не здійснено спроб врегулювати питання доступу позивача до спілкування з дитиною та допомогти йому домогтися реального здійснення його батьківських прав відносно своєї доньки.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що судом не встановлено жодного факту, який би свідчив про те, що проживання малолітньої ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_1 буде суперечити інтересам дитини, а також наявність вагомих доказів про те, що проживання дитини в сім`ї батька не відповідатиме її інтересам, матеріали справи не містять.

Також з матеріалів справи вбачається, що всі намагання батька з моменту смерті ОСОБА_4 повернути дитину додому та мирним шляхом врегулювати спір не призвели до вирішення питання, оскільки створені такі обставини, через які позивач не може нормально зустрічатися з дочкою та забрати її з собою додому.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи у порушення статті 171 СК України не заслухав думку дитини є необґрунтованими, оскільки у даному випадку, ураховуючи наявність конфлікту між сторонами, постійне проживання дитини з дідусем та бабусею, а також інші встановлені судом обставини, думка дитини щодо її відібрання може завдати шкоди її психологічному стану, привести до душевних страждань, що можуть негативно вплинути на її емоційне становище.

Колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи не заслуховування думки дитини не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки за змістом частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з постановленим рішенням суду, переоцінки висновків судового рішення та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведені з дотриманням вимог процесуального закону, і ця оцінка спрямована на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 17 лютого 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак