КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду м. Києва в складі судді Якимець О.І., постановлену в м. Київ 29 червня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із даною заявою, просив поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року у справі № 758/13725/14-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в загальній сумі 263505,55 грн.

Заяву мотивував тим, що з метою отримання рішення суду з відміткою про набрання ним законної сили та виконавчого листа представником позивача в 2015 році до Подільського районного суду м. Києва подано відповідні запити від 17 березня 2015 року, за результатами розгляду вказаних заяв виконавчих листів представник позивача не отримав, а було лише підготовлено лист-відповідь від 19 березня 2015 року, в якому суд зазначив, що заочне рішення не набрало законної сили, воно набуде чинності після завершення усіх передбачених законом строків (строку на подачу відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, а в подальшому - строку апеляційного оскарження), після чого позивач зможе отримати копію рішення з відміткою про набрання ним законної сили.

В липні 2019 року представником ОСОБА_1 повторно подано заяву про видачу виконавчого листа, на підставі якої 22 липня 2019 року видано виконавчий лист, в якому зазначено, що строк його пред`явлення до виконання один рік, а рішення суду набрало чинності 13 березня 2015 року, хоча у відповіді, яку надіслано судом в березні 2015 року, зазначалося про те, що рішення законної сили не набрало, в зв`язку з чим позивачу було відмовлено у видачі з відміткою про набрання ним законної сили та виконавчого листа.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року у заяві представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою заяву задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладав обставини, зазначені в заяві про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Наводив положення п. 29.32, 29.34 Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах м. Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової адміністрації № 173 від 17 грудня 2013 року, ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1 ст. 433 ЦПК України.

Наголошував, що у даній ситуації, при наявності заяви позивача від 13 березня 2015 року про видачу виконавчого листа, виконавчий лист було виписано та видано представнику позивача лише 22 липня 2019 року на підставі повторної заяви, на адресу позивача виконавчий лист не направлявся, тому строк пред`явлення виданого виконавчого документу до виконання вже сплив, причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважною.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постанові від 07 червня 2018 року в справі № 607/21808/13-ц.

Вказував, що законодавством не передбачено обов`язку позивача декілька разів звертатися до суду з заявами про видачу виконавчих листів у зв`язку з ігноруванням останнім свого обов`язку видати (направити) виконавчий лист на першу заяву.

Звертав увагу, що у виконавчому листі зазначено про набрання рішенням суду законної сили 13 березня 2015 року, а заяву представника позивача про видачу виконавчих листів зареєстровано в суді 17 березня 2015 року, тобто після набрання рішенням законної сили, а отже й можливістю видати виконавчі листи.

Крім того, в порушення п. 29.32 та 29.34 Інструкції № 173, за наявності заяви позивача про видачу виконавчого листа судом виконавчий лист не було виписано та зареєстровано в журналі обліку виконавчих документів, виданих судом, а було виписано та видано виконавчий лист лише 22 липня 2019 року після повторного звернення представника позивача.

Подаючи заяву у березні 2015 року, позивач сподівався, що орган судової влади буде діяти відповідно до законодавства і тому посилання суду на відсутність дій зі сторони позивача в отриманні документа протягом чотирьох років з метою виконання принципу обов`язковості виконання судового рішення відповідачем є безпідставним, так як з боку самого суду не було виконано вимог законодавства, на відміну від позивача, яким своєчасно подано необхідну заяву.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 після ознайомлення з матеріалами справи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що 19 березня 2015 року на заяву позивача судом надана відповідь на те, що Подільський районний суд м. Києва звернувся з методичною допомогою до Апеляційного суду м. Києва щодо застосування положень ЦПК України, коли відповідачем виступає мешканець Криму, і у вказаній відповіді не зазначено інформацію про те, що винесене заочне рішення в справі не набрало законної сили станом на 19 березня 2015 року. Позивач хибно вважав таку відповідь відмовою у отриманні судового рішення, що набрало законної сили. В той же час, у заяві позивача було зазначено, що судове рішення слід надати позивачу (його представнику) на руки. За таких обставин, з боку суду першої інстанції відсутні порушення процесуального законодавства, про що зазначається в оскаржуваній ухвалі Подільського районного суду м. Києва.

Враховуючи, що з моменту винесення судового рішення у 2015 році та до ініціювання позивачем питання про поновлення строку пройшло майже 6 років, суд першої інстанції в ухвалі від 29 червня 2021 року дійшов висновку про незацікавленість і відсутність будь-яких дій з боку позивача в отриманні виконавчого документа та подальшого виконання судового рішення відповідно до чинного законодавства.

Просив поновити процесуальний строк на подачу відзиву на апеляційну скаргу, оскільки відповідач не був обізнаний із судовим розглядом цивільної справи в суді першої інстанції та розглядом апеляційної скарги на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Відповідно до ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Виходячи із вищевикладеного, клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про продовження строку для подачі відзиву на апеляційну скаргу є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року у справі № 758/13725/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 259000 грн., 3 % річних - 1894,60 грн., судовий збір 2608,95 грн., а всього стягнуто 263503,55 грн. (а. с. 42 - 43).

На а. с. 48 знаходиться заява представника ОСОБА_1 від 17 лютого 2015 року на видачу копії рішення після набрання ним законної сили.

На а. с. 58 знаходиться копія заяви представника ОСОБА_1 , зареєстрована Подільським районним судом м. Києва 17 березня 2015 року, 11066/15Вх, про видачу на руки копії рішення від 13 лютого 2015 року в справі № 758/13725/14-ц.

На а. с. 59 знаходиться копія заяви представника ОСОБА_1 , зареєстрована Подільським районним судом м. Києва 17 березня 2015 року, 11064/15Вх про видачу на руки виконавчого листа в справі № 758/13725/14-ц.

Листом від 19 березня 2015 року Подільський районний суд м. Києва у відповідь на заяву вх. № 11066/15Вх повідомив позивача ОСОБА_1 та його представника з посиланням на вимоги ст. 227, 228, 233 ЦПК України, що заочне рішення набуде законної сили після завершення усіх передбачених законом строків (строку на подачу відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, а в подальшому - строку на апеляційне оскарження), після чого заявники зможуть отримати копію зазначеного рішення з відміткою про набрання ним законної сили (а. с. 60).

15 липня 2019 року до Подільського районного суду м. Києва надійшла заява представника ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа з відміткою про його отримання 22 липня 2019 року.

На а. с. 61 знаходиться копія виконавчого листа, виданого Подільським районним судом м. Києва 22 липня 2019 року, з відміткою про набрання законної сили рішенням суду 13 березня 2015 року і строком пред`явлення до виконання один рік.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, суд першої інстанції виходив із того, що з поданої заяви та доданих доказів не вбачається поважності причин пропуску такого строку. Доводи поважності пропуску такого строку у зв`язку з ненабранням рішенням суду законної сили станом на березень 2015 року, що унеможливило суд видати виконавчий документ, оцінив критично, адже представник позивача після 13 березня 2015 року звернувся за таким лише у липні 2019 року, що свідчить про незацікавленість, відсутність будь-яких дій зі сторони позивача в отриманні виконавчого документа протягом чотирьох років, і будь-яких доказів, які би вказували на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк позивачем не надано, як не вказано і те, що вказані обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Апеляційний суд погоджується із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Пунктам 29.32, 29.34 Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17 грудня 2013 року № 173 (чинної станом на момент звернення представника позивача до суду із заявами про видачу копії рішення та виконавчого листа) передбачено, що виконавчі листи виписуються після набрання рішенням суду законної сили за заявою стягувача, а у справах, в яких рішення підлягає негайному виконанню, - у день постановлення рішення. Виконавчі листи реєструються в журналі обліку виконавчих документів, виданих судом. У разі особистої явки стягувача виконавчий лист видається йому під підпис, в іншому випадку виконавчий лист разом із супровідним листом надсилається стягувачу рекомендованим поштовим відправленням.

Апеляційний суд враховує, що 15 березня 2015 року представник позивача подав до суду заяву про видачу на руки виконавчих листів з метою виконання рішення суду від 13 лютого 2015 року. Заява зареєстрована судом 17 березня 2015 року.

В подальшому, 22 липня 2019 року, на підставі повторного звернення представника позивача від 12 липня 2019 року, суд видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, в яких дата набрання рішенням законної сили визначена 13 березня 2015 року зі строком пред`явлення до виконання один рік.

Будь-яких причин зволікання з отриманням виконавчих листів за попередньою заявою від 15 березня 2015 року, які заявник просив видати йому на руки, в заяві ОСОБА_1 не зазначено і судом апеляційної інстанції не встановлено об`єктивно непереборних причин, які би не залежали від волі стягувача та дійсно створювали перешкоди або значно ускладнювали можливість вчасного отримання та пред`явлення виконавчого листа до виконання у визначений законом строк з метою своєчасного виконання рішення суду.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що недбале ставлення до процесуальних обов`язків з боку стягувача за таких обставин не може виправдовувати пропуск відповідних процесуальних строків, оскільки фактично покладає надмірний тягар на боржника.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства. Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини зауважив, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Каракуця проти України» Європейський суд прийшов до висновку про те, що права скаржників на справедливий розгляд справи не були порушені у зв`язку з тим, що вони не проявляли належної зацікавленості у результатах розгляду їх справи протягом тривалого строку, не звертаючись до суду за інформацією щодо стану розгляду їх скарги, незважаючи на те, що суд не повідомив їх про винесене рішення, що й унеможливило їх звернення зі скаргою у встановлені законом строки. Неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

В даному випадку позивачу ОСОБА_1 було відомо про існування рішення суду, однак не було вжито всіх заходів, щоб вчасно пред`явити виконавчі документи до виконання, і доводів на спростування цих обставин його апеляційна скарга не містить.

Таким чином, з урахуванням пропуску визначеного Законом України «Про виконавче провадження» строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 а отже судом першої інстанції було правомірно відмовлено в її задоволенні.

Доводи апеляційної скарги, що положеннями Інструкції з діловодства не передбачено обов`язку позивача повторно звертатися до суду з заявами про видачу виконавчих документів, про можливість видачі судом виконавчого листа станом на час звернення з першою заявою від 17 березня 2015 року та виготовлення і видачу виконавчого листа лише 22 липня 2019 року висновків суду першої інстанції про тривалу незацікавленість позивача в отриманні виконавчого документа не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що відповідь Подільського районного суду м. Києва від 19 березня 2015 року на запит представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 не містить відмови щодо його заяви про видачу виконавчого листа (а. с. 60).

Апеляційним судом не приймаються як нерелевантні правові висновки Верховного Суду в постанові від 07 червня 2018 року в справі № 607/21808/13-ц (провадження № 61-25673св18), на які посилався ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, оскільки встановлені судами обставини в цих справах суттєво відрізняються, в справі № 607/21808/13-ц строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання, пропущений стягувачем з вини суду, є значно меншим і становить один рік.

Крім того, у справі, що переглядається, представник стягувача просив саме видати виконавчі листи йому на руки, а не направляти поштою, відтак доводи ОСОБА_1 щодо порушення судом вимог Інструкції з діловодства є помилковими.

З огляду на те, що заявник не спростував своєї пасивної поведінки щодо контролю за виконанням рішення суду більш ніж 6 років (з березня 2015 року до квітня 2021 року), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що заява про поновлення строків для пред`явлення виконавчого документа до виконання задоволенню не підлягає.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, переоцінки доказів, не ґрунтуються на законі та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.