Справа № 343/1184/20
Провадження № 22-ц/4808/308/21
Провадження № 22-ц/4808/309/21
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Горейко М.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

за участі адвоката Семківа М.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 09.12.2020 року та на додаткове рішення від 14.12.2020 року ухваленого у складі судді Андрусіва І.М., в м.Долина, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратив право на користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що відповідач ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, з яким вони розлучились 28.02.2019 року.

Відповідач в добровільному порядку відмовляється виписуватись з квартири по вищевказаній адресі, хоч позивачка є одноосібним власником згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.06.2005року.

Проживання колишнього чоловіка у квартирі та його реєстрація у ній створюють незручності як власнику, оскільки вона позбавлена можливості розпоряджатись майном на власний розсуд, маючи на меті її продати. Квартира двокімнатна, у одній з яких проживають її діти, а у іншій відповідач, а тому вона змушена орендувати інше житло. У відповідача є будинок в м. Болехові, де він має можливість зареєструватись та проживати.

З наведених підстав просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Долинського районного суду від 09.12.2020 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Додатковим рішенням Долинського районного суду від 14.12.2020 року задоволено заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та стягнуто з ОСОБА_1 до ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,0 грн.

ОСОБА_1 на рішення суду та додаткове рішення подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права.

Апелянтка вказала, що вона є одноосібним власником спірної квартири і відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

В спірному випадку, такими обставинами є відсутність будь-яких відносин між сторонами, неможливість їх спільного проживання.

Посилаючись на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також на практику ЄСПЛ, апелянтка вважає, що її інтереси, як власника житла, переважають інтереси відповідача, як користувача житлом - колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користуватися спірним майном.

Крім того, відповідач забезпечений іншим житлом, що підтверджується матеріалами справи.

Апелянтка зазначила, що вона і діти не проживають у спірній квартирі, а тому вона має намір її відчужити. Реєстрація відповідача у квартирі порушує її право власності в частині розпорядженням належним їй майном.

З наведених підстав апелянт просила скасувати рішення Долинського районного суду від 09.12.2020 року та додаткове рішення від 14.12.2020 року і ухвалити нове, яким її позов задоволити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив скаргу задоволити. Суду пояснив, що позивач у справі просить захистити порушене право, оскільки має намір продати квартиру, так як постійно проживає за кордоном і кошти їй та дітям потрібні на інше житло. Однак відповідач хоч і погоджується знятися з реєстрації за місцем проживання ,однак будь яких дій не вчиняє та продовжує проживати в квартирі без будь яких підстав.

Належно повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився.

Вислухавши доповідача, пояснення сторони, перевіривши письмові матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Встановлено, що сторони по справі з 18.04.2000 до 28.02.2019 перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області розірвано (а.с.6-8).

ОСОБА_1 є власницею двокімнатної квартири АДРЕСА_1 згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (дублікат), виданого державним нотаріусом Долинської міської ДНК Белей Е.І. від 17.06.2005 за реєстровим №Д-461. Право власності позивачки також підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 9, 10).

Згідно з копією довідки №3725 про місце реєстрації та склад сім"ї від 01.07.2020, виданою Долинською міською радою по АДРЕСА_2 , окрім власниці, зареєстровані ОСОБА_2 та двоє синів позивачки (а.с. 11).

ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру зі згоди власника- ОСОБА_1 та проживав у ній, як член її сім"ї, - чоловік.

Як вбачається з акта обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 22.07.2020, складеного за підписом депутата міської ради Маївського А., під час обстеження виявлено, що ОСОБА_1 та її сини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , будучи зареєстрованими по АДРЕСА_2 , з 2008 року знаходяться за межами України (а.с. 31).

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - ОСОБА_1 квартира належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселився до цієї квартири як член сім`ї власника, зареєстрований, і продовжує користуватися нею і після розірвання шлюбу з позивачкою та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зіслався на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справі №447/455/17, провадження №14-64цс20), та дійшов висновку, що ОСОБА_2 набув права користування спірним житлом згідно з законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім"ї, зі згоди позивачки зареєстрований та постійно проживає у ній близько 20 років. Недобросовісних дій з його сторони по відношенню до позивачки, як власниці квартири чи спірного майна не встановлено. Усі без виключення витрати по утриманню квартири він несе сам, іншого житла в м. Долина не має. Відповідач не є категоричним у питанні зняття з реєстрації, про що неодноразово зазначав в судовому засіданні. Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, яка працює та проживає з повнолітніми синами за кордоном, та захистом права відповідача, як колишнього члена її сім`ї на користування квартирою, який зареєстрований та постійно проживає у ній, суд дійшов висновку, що інтереси останнього переважають над інтересами позивачки як власниці житла.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилами ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає, з огляду на такі мотиви.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач вселився до спірного житлового приміщення, як член сім`ї власника квартири.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 4 статті 156 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Таким чином, за змістом наведених норм, право на користування житлом випливає зі статусу осіб, - чи є вони членами сім`ї власника, чи іншими особами, в цьому статусі та виходячи зі змісту домовленості між такими особами та власником щодо порядку користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).

Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач не є членом сім`ї позивача, будь-які домовленості щодо порядку користування квартирою між сторонами відсутні.

У своїх поясненнях відповідач не заперечує, що користується чужою власністю та може знятися з реєстрації за місцем проживання ,однак позивач та її діти в квартирі не проживають, він комунальні послуги оплачує , тому вважає, що правомірно користується житлом.

З цього приводу суд першої інстанції обгрунтовано вказує на необхідність врахування в спірному випадку розумного балансу інтересів власника квартири та фактичного користувача, однак дає неправильну оцінку зазначеним обставинам.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

На думку колегії суддів, вирішуючи дане питання, судом не враховано , що права користувача квартири не порушуються, оскільки він забезпечений житлом, тоді як власник квартири при реєстрації та фактичному проживанні відповідача, не вправі розпорядитися власністю, що і стало причиною звернення до суду.

Зокрема, судом встановлено, що відповідач має у власності Ѕ частки будинку по АДРЕСА_3 ,

Зазначену обставину ОСОБА_2 не заперечує та не спростовує. Доказів неможливості користування своєю власністю та проживання за вказаною адресою з тих чи інших причин останній не представив.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про наявність між сторонами спору угоди про встановлений порядок користування жилим приміщенням чи іншої домовленості з цього приводу.

У судовому засіданні суду першої інстанції (звукозапис судового засідання 01.12.2020 року,09.12.2020 року) відповідач пояснив, що дійсно проживає у спірній квартирі з часу виїзду позивачки за кордон - з 2018 року, оскільки мусить доглядати за квартирою, за собакою та іншими тваринами, там знаходиться майно, яке він не може залишити без догляду. Якщо у когось буде доручення від позивачки на вчинення дій від її імені, він зніметься з реєстрації, а так не може залишити квартиру .

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є сестрою відповідача, відповідач дійсно має у власності Ѕ частки квартири по АДРЕСА_3 .

Вимоги позивача щодо звільнення приміщення ним не виконано.

Таким чином, підстави для продовження проживання відповідача в спірній квартирі відсутні.

Заперечення відповідача фактично зводяться до неправильного способу захисту порушеного права та підстав позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено обставин за ст.405 ЦКУ.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як уже зазначалося, статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.5 ЦПК у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тобто спосіб захисту порушеного права повинен відповідати суті порушеного права та не суперечити закону.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 на підставі ст.ст.319,321,391,405 ЦКУ, зокрема, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Факт звернення ОСОБА_1 до суду із позовом вказує на те, що остання, як власник квартири, звернулася до суду з метою захисту свого права, у зв`язку із здійсненням відповідачем перешкод в користуванні житлом.

Перешкодою для розпорядження власником своїм майном , є фактичне користування відповідачем квартирою та його реєстрація за місцем проживання, тому визнання останнього таким , що втратив право користування, буде відповідати суті порушеного права .

Помилкове зазначення позивачем норми права, яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, у даному випадку, не може бути підставою для відмови в позові. Суд повинен правильно встановити всі обставини та застосувати ту норму, яка регулює спірні правовідносини. Така правова позиція викладена і у Постанові ВС від 11 червня 2020 року у справі № 752/25588/17,провадження № 61-5420св19є.

Щодо сплати відповідачем комунальних послуг, то така обставина не є підставою для відмови в позові.

Згідно ст.376 ЦПК України , підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відтак, виходячи із положень цивільного законодавства, яким гарантовано власнику майна захист його прав, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування судових рішень та задоволення позову ОСОБА_1 ,у зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376,381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 09.12.2020 року та додаткове рішення від 14.12.2020 року задоволити.

Рішення Долинського районного суду від 09.12.2020 року та додаткове рішення від 14.12.2020року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратив право на користування житловим приміщенням задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( будинок АДРЕСА_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 840,80 грн. та 1261,2 грн. за розгляд справи в апеляційному суді.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Горейко М.Д.