У Х В А Л А

07 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 466/159/19

провадження № 61-16811ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2021 року визнано поважними причини для поновлення процесуального строку та поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року. Касаційну скаргу залишено без руху, заявнику надано строк для усунення її недоліків, а саме запропоновано надати суду уточнену редакцію касаційної скарги, у якій зазначити передбачені цивільним процесуальним законом підстави касаційного оскарження судового рішення.

На виконання ухвали суду ОСОБА_1 надіслала уточнену касаційну скаргу, в якій зазначила, що підставами касаційного оскарження є необхідність відступити від висновку, сформованого Верховним Судом у справах про позбавлення батьківських прав про те, що це є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, врахувавши інтереси неповнолітньої дитини.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Процесуальний закон покладає на заявника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування конкретних норм матеріального та/або порушення норм процесуального права, яке допустили суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбачену (передбачені) статтею 389 ЦПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.

Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону та підлягає поверненню, оскільки заявниця належним чином не обгрунтувала необхідність відступлення від висновків Верховного Суду у такій категорії справ.

Верховний Суд зазначає, що відступленням від висновку необхідно розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку, надавши перевагу іншому, або конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.

У касаційній скарзі скаржник має зазначити, що наявний висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує зміни, від нього необхідно відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо обгрунтованого визначення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 серпня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав повернути заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. С. Олійник