Справа № 291/773/20
Ружинський районний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2021 року

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Митюк О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Підгорної А.М.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області

про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

30.06.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею за набувальною давністю право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що 04 грудня 1998 року вона, її чоловік ОСОБА_2 та їх діти, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 приватизували в рівних частках квартиру АДРЕСА_2 , та яка була надана їм для проживання Бердичівською дорожньо-есплуатаційною дільницею і в якій проживали з 1991 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік і позивачка успадкувала після його смерті все майно, в тому числі і частку чоловіка у вищевказаній квартирі. Тобто їй належить 1/2 частка вказаної квартири, а її дітям - по 1/4 частці кожному. В даній квартирі вона проживає з 1991 року і по даний час; чоловік в ній проживав з 1991 року до дня смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а діти - з 1991 року по 2010рік, хоча залишаються зареєстрованими в ній по даний час. Весь цей час вони користувались і позивачка по даний час користуюсь всім жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . Вони вважали, що є власниками всього приміщення , розташованого по АДРЕСА_3 , оскільки воно складається лише з однієї квартири. Проте під час реєстрації свого права на спадщину після смерті чоловіка позивачкою було виявлено, що вказане житлове приміщення має в своєму складі дві квартири: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 і фактично вона, чоловік та діти користувались, а вона на даний час продовжує користуватись, не лише належною ним квартирою АДРЕСА_2 ,загальною площею 69.6 кв.м , а і квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 29.6 кв. м. Зазначена квартира знаходяться в одному житловому будинку з одним входом, тобто окремого виходу з квартири АДРЕСА_1 немає, що стверджується технічним паспортом БТІ від 15.02.2016р., а тому, відповідно, вони були впевненні, що це одна квартира, яка є їх власністю. Більше того, житловий будинок, в якому розташовані зазначені квартири знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :11:000:0078, площею 0.25 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка була надана у власність її чоловікові. Тобто квартира АДРЕСА_1 , розташована на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності, однак, хто є власником вказаної квартири на даний час невідомо. Згідно відповіді ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» вказане жиле приміщення, що розташоване по АДРЕСА_3 , на балансі вказаного підприємства не перебуває, а тому право власності на квартиру АДРЕСА_1 на даний час ні за ким не зареєстровано.

Позивачкою в позовній заяві було зазначено відповідачем Акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Згідно відзиву на позов від 16.10.2020 року, відповідач Акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» просило суд виключити їх зі справи як неналежного відповідача, поскільки нерухома квартира за адресою по АДРЕСА_3 , на балансі вказаного підприємства не перебуває. Ухвалою суду від 20.01.2021 року Акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» було виключено як неналежного відповідача з числа відповідачів, що беруть у справі в межах розгляду даної цивільної справи, у зв`язку з клопотаннями представника позивача та Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, в справі наявна заява про розгляд справи без участі його представника, позовні вимоги визнали.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні згідно свідоцтва про право власності на житло, виданим Ружинською районною радою Житомирської області від 04.12.1998 року, позивачка ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_2 та діти, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 приватизували в рівних частках квартиру АДРЕСА_2 , та яка була надана їм для проживання Бердичівською дорожньо-есплуатаційною дільницею і в якій проживали з 1991 року. Дане свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 04.12.1998 р., №97 (а.с.10).

Відповідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 01.03.2008 року Білилівською сільською радою Ружинського району Житомирської області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Йосипівка Ружинського району Житомирської області (а.с.8).

Після смерті чоловіка ОСОБА_2 позивачка успадкувала все майно, в тому числі і частку чоловіка у вищевказаній квартирі.

Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2008 року виданого державним нотаріусом Ружинської державної нотаріальної контори позивачка отримала спадкове майно, на яке видається свідоцтво, що складається з ? частини квартири АДРЕСА_2 (а.с.9).

Але як вбачається з пояснень позивачки викладених нею в позовній заяві, під час реєстрації свого права на спадщину після смерті чоловіка нею було виявлено, що вказане житлове приміщення по АДРЕСА_3 має в своєму складі дві квартири: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 і фактично вона, чоловік та діти користувались, а позивачка на даний час продовжує користуватись, не лише належною їм квартирою АДРЕСА_2 , загальною площею 69.6 кв.м , а і квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 29.6 кв. м.. Дані квартири знаходяться в одному житловому будинку з одним входом, тобто окремого виходу з квартири АДРЕСА_1 немає, що стверджується технічним паспортом БТІ від 15.02.2016р. )(а.с.12-13).

Квартира АДРЕСА_1 є об`єктам нерухомості та має загальну площу 29.6 кв.м і складається з кухні,площею 7.3 кв.м, ванної кімнати площею 3.8 кв.м, коридору площею 4.7 кв.м та котельні площею 6.5 кв.м, що стверджується технічним паспортом, виданим Бердичівським БТІ 15.02.2016р. (а.с.14-15).

Крім того вищевказаний житловий будинок, в якому розташовані зазначені квартири знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :11:000:0078, площею 0.25 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка була надана у власність чоловікові позивачки ОСОБА_2 згідно рішення виконкому Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 27.05.1999 року за № 20, а на даний час належить позивачу на праві власності, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.17).

Тобто квартира АДРЕСА_1 , розташована на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності.

Як вбачається з повідомленням №1499 від 24.12.2015р. ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» жиле приміщення, що розташоване по АДРЕСА_3 , на балансі вказаного підприємства не перебуває (а.с.19). Дане підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Бердичівського БТІ, з яких вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 на даний час ні за ким не зареєстровано (а.с.18-19).

Згідно довідки Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області в зв`язку з перенумерацією будинків змінилася адреса житлового будинку, власником якого являється гр. ОСОБА_1 , а саме:з АДРЕСА_2, на АДРЕСА_3 (а.с.20).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Ст.16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є).

Звертаючись до суду позивач указує на те, що більше 10 років відкрито користується та проживає у спірному будинку, а тому просить визнати за нею право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Виняток прямо передбачено законом - це наявність між набувачем і власником договору, строк дії якого закінчився, а власник не заявив позову про витребування цього майна.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

На підставі вищевикладеного судом встановлено, що позивачка та члени її сім`ї в 1991 році добросовісно заволоділи чужим майном - квартирою АДРЕСА_1 , оскільки були впевненні що це житло входить до складу приватизованої нами квартири в житловому будинку АДРЕСА_3 .

Вказаному сприяло і те, що, як я зазначала вище, самостійного входу в квартиру АДРЕСА_1 немає, вона знаходяться на земельній ділянці, яка належала на праві власності померлому чоловікові позивачки ОСОБА_2 , а після його смерті належить їй, і ніхто на протязі тривалого періоду часу - майже 30 років не претендував на вказану квартиру .

Таким чином, позивачка з 1991 року і по даний час добросовісно та відкрито володіє квартирою АДРЕСА_1 , ніхто за вказаний період не претендував на дану квартиру, тобто вона є добросовісним набувачем вказаного житлового приміщення, відкрито та безперервно користуюсь вказаним майном, а тому у є всі підстави, передбачені статтею 344 ЦК України, які небхідні для набуття права власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно за позивачем.

Керуючись ст. ст.4, 259, 265-268, 273 ЦПК України, ст..ст. 328, 344 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Білилівської сільської ради Ружинського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою с.Яворовці Красилівського району Хмельницької області, і.к. НОМЕР_2 за набувальною давністю право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає:13642, і.к. НОМЕР_2 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову до суду відповідно до квитанції № від 30.06.2020 , а саме: в сумі 420 грн. 40 коп.( чотириста двадцять гривень 40 копійок).

Повне рішення по справі складено 01 лютого 2021 року.

Сторони:

позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_3 , і.к. НОМЕР_2 ;

відповідач - Білилівка сільська рада Ружинського району Житомирської області, місце розташування: 13642, Житомирська область, Ружинський район, с.Білилівка, вул.Лесі Україники, буд.5, .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається за правилами, що діяли відповідно до ЦПК України в в редакції чинній до 15.12.2017р.

Суддя О. В. Митюк.