Провадження № 2/761/3026/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.,

при секретарі Загірній Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Общепіт-1» про визначення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. На підставі договору купівлі-продажу позивач та ОСОБА_2 27.01.1998 р. набули у власність квартиру АДРЕСА_1 . З січня 2020 р. співвласник квартири - відповідач почала сплачувати комунальні послуги не періодично, а згодом взагалі перестала їх сплачувати. Позивач сплачує отримані послуги самостійно, проте все одно накопичуються борги, адже розмір пенсії ОСОБА_1 становить 2210 грн. 00 коп. В добровільному порядку визначити порядок користування квартирою та здійснити розподіл рахунків відповідач відмовляється. Квартира складається з двох житлових кімнат площею 18,6 кв.м. та 10,5 кв.м., кухні - 6,9 кв.м., ванної - 2,1 кв.м., вбиральні - 1,1 кв.м., коридору - 6,6 кв.м. , а також балкону- 0,8 кв.м.. Загальна площа квартири складає 46,6 кв. м. Порядок користування квартирою фактично відбувся - в кімнаті площею 18,6 кв. м. мешкає позивач з двома онуками, а кімнату розміром 10,5 кв. м. займає відповідач. За таких обставин, зважаючи на фактично відбувшийся поділ, який не суперечить інтересам всіх власників та користувачів, позивач просить суд встановити такий порядок користування приміщеннями квартири розміщеної у АДРЕСА_1 : виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 18,6 кв.м., а ОСОБА_3 кімнату площею 10,5 кв.м., залишити у спільному користуванні: кухню - 6,9 кв.м., ванну - 2,1 кв.м., вбиральню - 1,1 кв.м., коридор - 6,6 кв.м., а також балкон - 0,8 кв.м.; провести розподіл особливих рахунків на квартиру розмщену в АДРЕСА_1 , згідно встановленого порядку користування приміщеннями квартири.

Провадження у справі відкрито 25.09.2020 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач ОСОБА_1 просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов.,

Представник третьої особи також просив розглянути справу за його відсутності. Правом подати пояснення по суті позову не скористався.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, у встановленому законом порядку відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився.

За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача та прохання розглядати справу за його відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку наявним в ній доказам, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, і не заперечується учасниками процесу, що 27.01.1998 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 уклали договір купівлі - продажи нерухомого майна, який було зареєстровано на Київській універсальній біржі на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

За умовами зазначеного договору ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_2 стали власниками квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з технічного паспорту на квартиру, виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 загальною площею 46,6 кв.м. і складається з двох житлових кімнат площею 18,6 кв.м. та 10,5 кв.м. (прохідна), коридора площею 6.6 кв.м., кухні площею 6,9 кв.м., вбиральні площею 1,1 кв.м., ванної площею 2,1 кв.м., балкону площею 0,8 кв.м.

Матеріали справи не містять доказів, які свідчать про те, що відповідач та інші особи користуються спірною квартирою.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не сплачує комунальні послуги, а тому, зважаючи на те, що між співвласниками склався усталений порядок користування квартирою захист її прав має відбутися способом зазначеним у позові.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в п. 6 роз`яснив, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма закону свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вищевказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 лютого 2016 року в справі №6-1500цс15.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в п. 6 роз`яснив, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Проте, матеріали справи не містять доказів конфліктної ситуації між співвласниками квартири, наявності фактичного розподілу квартири та наявності спору між сторонами щодо користування квартирою, яке потребує вирішення в судовому порядку.

Крім того, пропонуючи виділити відповідачу кімнату площею 10,5 кв.м. позивач не бере до уваги що таке приміщення не є ізольованим та, з урахуванням того, що саме ця кімната обладнана балконом, який має залишитися у спільному користуванні, що унеможливлює визначення окремого порядку користування житлом.

Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Позовні вимоги у частині розподілу особових рахунків є похідними від основних вимог про визначення порядку користування квартирою, тому задоволенню також не підлягають.

До того ж, за нормою ст. 63 Житлового кодексу УРСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Приписами ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За встановлених обставин суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому зважаючи на те, що відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, приходить до висновку, що в задоволенні позову має бути відмовлено.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 2-5,11-13,141,258,259,263,268,280-283 352,354 ЦПК України, ст.ст. 358,391 ЦК України, ст.ст. 63,155 ЖК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Общепіт-1» про визначення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подано протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України, у цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.11.2021 року.

Суддя: