Справа № 521/9769/20
Провадження № 2/521/790/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2021 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бобуйок І.А.,

секретаря судового засідання Кушнірука О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

18.06.2020 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просила суд: усунути відповідачці перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 із належного їй, ОСОБА_1 , житлового приміщення - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на такі обставини.

Згідно позовної заяви, ОСОБА_1 , є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному житловому приміщенні зареєстрована та фактично проживає, відповідачка по справі - ОСОБА_2 .

Позивачка - ОСОБА_1 стверджує, що відповідачка є її донькою, однак остання систематично порушує правила співжиття, влаштовує сварки. Крім того, вчиняє дії, які порушують правила проживання та користування житловою нерухомістю, так у 2013 році, вона самовільно, без дозволу позивачки та належно оформлених документів провела водопровід до тієї частини будівлі, в якій вона проживає та без обліку користувалась водою, у зв`язку з чим був складений акт № 2779/6 від 12.09.2013 року та самовільне водовідведення перекрито.

Згідно позовної заяви відповідачка, як член сім`ї, систематично порушує правила співжиття в належному позивачці будинку, характер цих порушень свідчить про неможливість їх спільного проживання, а звернення до правоохоронних органів не змінили її протиправної поведінки, поведінка відповідачки позбавляє позивачку права володіння, користування і розпорядження своїм майном, спільне господарство позивачка та відповідачка не ведуть, через що, позивачка звернулася до суду з заявою про виселення позивачки.

Позивачка в судове засідання з`явилась, просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явився, повідомлялася про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує, зокрема те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 210787726 від 30.05.2020 року з Реєстру прав на нерухоме майно, реєстраційний № 12830643, номер запису 646 в книзі: 501пр-60, на підставі договору купівлі-продажу, р. №6729, 13.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міськнотаріату Юрченко І.П.

Судом встановлено, що згідно відповіді Відділу адресно довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області (Вхід. № ЕП 9793 від 25.06.2020року ) на запит Малиновського районного суду м. Одеси відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 25.02.2004 року.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 47 Конституції України, гарантує кожному право на житло.

Згідно ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У статті 157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

20.07.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси з СВ Хмельницього ВП Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській обл. було витребувано відомості про результати розгляду звернення ОСОБА_1 , що зареєстроване за вхідним №6465-15 та вхідним №6463-15 від 23.06.2015 року та 23.07.2015 року за вихідним № 7062-15 та вихідним №7059-15. Проте, у відповідь на ухвалу від 20.07.2020 року СВ Хмельницього ВП Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській обл., суду було повідомлено, що у зв`язку з тим, що у вказаний період була загальна реєстрація звернень у базових райвідділах, висновки про результати розгляду звернень в період з 2012 року по 2015 рік зберігаються у Малиновському ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. Позивачка до суду не зверталась з клопотанням про витребування відомостей про результати розгляду звернення ОСОБА_1 , що зареєстроване за вхідним №6465-15 та вхідним №6463-15 від 23.06.2015 року та 23.07.2015 року за вихідним № 7062-15 та вихідним №7059-15 у Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

На запит адвоката позивачки Малиновський ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській область повідомило, що матеріали щодо звернень у 2015 році ОСОБА_1 до Малиновського ВП в м. Одесі ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській область були знищені за строком давнини згідно акту знищення, а тому надати будь яку інформацію є неможливо.

У судову засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила суду, що вона була свідком сварок між позивачкою та відповідачкою, а також, що їй було відомо про проведення водовідводу до квартири позивачки. Свідок заначила, що про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги у позивачки через неправомірні дії відповідачки їй нічого не відомо.

Стосовно наданих суду довідок № 117 від 16.03.2020 року та № 239 від 16.03.2020 року про заборгованість за використання електроенергії, виданих ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», Акту № 2773/6, виданого ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» ще 12.09.2013 року, згідно якого у квартирі під АДРЕСА_2 без обліку та оформлення належних документів було проведено другий водопровід, суд роз`яснює позивачці, що борг, який утворився за користування електроенергією у квартирі АДРЕСА_2 та проведення водовідводу без належного оформлення, не є належним та допустимим доказом систематичного порушення правил співжиття відповідачкою, оскільки у даній квартирі проживає, також, позивачка, а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, ОСОБА_1 стверджує, що відповідачка, як член сім`ї, систематично порушує правила співжиття в належному їй будинку, характер цих порушень свідчить про неможливість їх спільного проживання, а звернення до правоохоронних органів не дали позитивних результатів, проте на підтвердження своїх доводів не наводить суду ніяких доказів.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 679/1657/18 у Постанові від 22.01.2020 року.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом звернено увагу на той факт, що дана квартира є єдиним місцем проживання для ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина. Тобто їх виселення з квартири призведе до того, що вони залишаться просто без місця проживання.

Відповідно до характеристики від 07.12.2020 року, сусіди ОСОБА_2 описують її як дуже хорошу людину, яка ніколи не була помічена в конфліктних ситуаціях і яка є дуже вихованою та привітною. В характеристиці вказано також те, що ніколи не була поміченою у випадках порушення громадського порядку та вживання алкогольних напоїв. Також, вона є дуже активною людиною в сфері громадського життя двору. Відповідно до характеристики від 07.12.2020 року, яка була надана колегами по роботі, можна зробити висновки, що ОСОБА_2 є хорошим спеціалістом у своїй справі і її поважають у колективі. Колектив дуже цінує її і характеризує тільки з позитивної сторони. Було відмічено її наполегливість, ініціативність та цілеспрямованість. Також було зазначено, що вона не вживає спиртні напої та не поводить себе грубо. Відповідно до характеристики від 07.12.2020 року, яка була надана директором ТОВ «Гороскоп», в якому працює ОСОБА_2 , про неї сказано дуже багато позитивного і зазначено, що вона грамотний і відповідальний співробітник.

До того ж суду не зрозуміло, чому у прохальній частині своєї позовної заяви позивачка просить про виселення ОСОБА_2 , проте згідно з матеріалами справи - донькою позивачки та відповідною по справі є ОСОБА_2 , а квартира АДРЕСА_3 , з якої просить виселити ОСОБА_1 відповідачку, знаходиться у будинку АДРЕСА_4 , хоча згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує те, що оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з цим судові витрати за рахунок відповідача не компенсуються.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

На підставі ст. 47 Конституції України, ст. 116, 157 ЖК УРСР, ст. 15,16, 29, 319, 321, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 258, 259, 263-265, 267, 282, 352 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) про виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 18.02.2021 року.

С У Д Д Я: І.А. Бобуйок