Номер провадження 2/754/1061/21
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2021 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Гергель В.А.

за участі : представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_2 до Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, 3-тя особа - Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування усиновленням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, через представника - адвоката Мех Н.В., звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із вищезазначеною позовною заявою.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року по справі №754/6297/17 заяву ОСОБА_2 про усиновлення дитини було задоволено та оголошено ОСОБА_2 усиновителем малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини державний орган реєстрації актів цивільного стану вніс відповідні зміни і видав нове свідоцтво про народження - прізвище « ОСОБА_3 » змінено на « ОСОБА_3 ». ОСОБА_2 виховувала ОСОБА_3 , піклувалась про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З перших днів спільного проживання Позивач забезпечила доньку всім необхідним для проживання, навчання, розвитку. Дитина зростала у доброзичливих умовах та материнській любові. Позивач приділяла їй увагу, сприяла її навчанню у шкільному закладі, приділяла багато часу навчанню та вихованню, проводила вільний час, відвідуючи парки, кінотеатри та інші культурно-оздоровчі заклади. Малолітня ОСОБА_3 завжди була нагодована, охайно одягнута. Навчалася на відмінні оцінки. Приймала участь у шкільних заходах. Вчителі школи хвалили дитину. Позивач направляла дитину відпочивати до Закарпаття, на оздоровлення до санаторію в Пущі-Водиці. Через певний час спільного проживання поведінка малолітньої ОСОБА_3 почала погіршуватися та почали проявлятися негативні вади характеру, а саме: роздратованість, агресивність, злобність, дитина почала обманювати Позивачку, красти гроші, речі, погано себе поводити, не слухатись, вбачались виражені порушення емоційного стану. Крім того, виразно почали виявлятись такі стани як істерика, нестриманість, брехня, відсутність інтересу до навчання і пізнання чогось нового. В сім`ї почали встановлюватися негативні стосунки. В результаті між позивачем та усиновленою дитиною склалися такі стосунки, які унеможливлюють їх спільне проживання та належне виконання ними своїх обов`язків. Такі відносини зумовлені емоційним розривом між дитиною та позивачем, відсутністю порозуміння, духовної спільності, небажанням дитини отримувати піклування та виховання з боку позивача. На момент усиновлення, відповідно до наданих для ознайомлення медичних документів, дитина була психічно здорова. Після усиновлення з`ясувалося, що дитина страждає розладами психіки, які перешкоджають її нормальному розвитку та спілкуванню з іншими дітьми, у тому числі і з власною дитиною позивача. Між позивачкою та усиновленою дитиною склалися такі стосунки, які унеможливлюють їх спільне проживання та належне виконання ними своїх обов`язків. Такі відносини зумовлені емоційним розривом між дитиною та позивачем, відсутністю порозуміння, духовної спільності, небажанням дитини отримувати піклування та виховання з боку позивачки. Дитина не сприймала та не сприймає до сьогодні Позивачку, як матір, не проявляє елементарної поваги. Почала красти гроші, обманювати, на зауваження Позивачки взагалі не реагувала. У зв`язку з неможливістю Позивача самостійно владнати зміни в поведінці дитини, сварки в родині, Позивач неодноразово зверталась до Органу опіки та піклування, однак будь-яких дій, направлених на корегування вказаної ситуації, а також поведінки дитини та відносин в родині, Відповідачем вчинено не було. Не запропоновано було провести бесіди дитини та матері з психологом для встановлення причин таких конфліктів, надання якихось порад виходу із таких складних обставин. Порадили йти до нотаріуса та написати заяву про позбавлення батьківських прав. Ніхто з представників Органу опіки і піклування не направив родину на роботу з психологом, на корекційні зайняття для владнання й порозуміння в родині. Не було проведено психологічного обстеження дитини з метою вивчення її емоційного стану та особливостей дитячо-батьківських відносин, прив`язаності дитини до батьків.

Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд:

-Скасувати усиновлення ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (до усиновлення ОСОБА_3 ), яке відбулось на підставі рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2017 року;

-Зобов`язати Відділ реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області внести зміни до актового запису № 1279 від 16 серпня 2007 року про народження, внесеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, виключити відомості внесені на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06.06.2017 року про матір дитини: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянку України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представником Відповідача 02 жовтня 2020 року до суду було подано Відзив на позову заяву, в якому вони заперечили та просили повністю відмовити у задоволені позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у справі № 754/16914/19 за позовом Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - було позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 .

Також було подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника Відповідача.

07 жовтня 2020 року представником Позивача було подано Відповідь на відзив в якому зазначила, що Позивач виконувала свої обов`язки, проте між нею та дитиною склалися, незалежно від її волі, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання нею своїх батьківських обов`язків та просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представником третьої особи було подано клопотання про розгляд справи згідно чинного законодавства та без її представника.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2020 року призначено справу до судового розгляду, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки.

Представник позивача в судовому засіданні зазначила, що дійсно відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у справі № 754/16914/19 ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 .

Представник відповідача до суду не з`явився, при цьому останній належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді.

Представником третьої особи було подано клопотання про розгляд справи згідно чинного законодавства та без її представника.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року по справі №754/6297/17 заяву ОСОБА_2 про усиновлення дитини було задоволено та оголошено ОСОБА_2 усиновителем малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини державний орган реєстрації актів цивільного стану вніс відповідні зміни і видав нове свідоцтво про народження - прізвище « ОСОБА_3 » змінено на « ОСОБА_3 ».

28 серпня 2020 року Позивач, через представника - адвоката Мех Н.В., звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою про скасування усиновлення, мотивуючи свої вимоги тим, що відносини зумовлені емоційним розривом між дитиною та позивачем, відсутністю порозуміння, духовної спільності, небажанням дитини отримувати піклування та виховання з боку позивачки. Дитина не сприймала та не сприймає до сьогодні Позивачку, як матір, не проявляє елементарної поваги.

З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у справі № 754/16914/19 за позовом Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - було позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Статтею 5 СК України передбачено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Стаття 207 Сімейного кодексу України визначає що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Опіка та піклування, як сімейна форма влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюється для забезпечення виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби або якщо батьки цих дітей стосовно них позбавленні батьківських прав чи з інших причин залишилися без батьківського піклування. Опікун призначається за його особистою заявою та перевага надається особам, які перебувають у родинних відносинах із дитиною, проте потрібна згода дитини. Опіка та піклування встановлюється за місцем проживання дитини або майбутнього опікуна/піклувальника.

Відповідно ст.150 Сімейного кодексу України Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст.218 Сімейного кодексу України для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити.

Як вбачається із ч.1ст.238 Сімейного кодексу України усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Стаття 240 Сімейного кодексу України визначає, що право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до статті 242 Сімейного кодексу України якщо усиновлювач був записаний матір`ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. У разі позбавлення усиновлювача батьківських прав настають наслідки, встановлені статтею 166 цього Кодексу. У разі смерті усиновлювача, позбавленого батьківських прав, дитина одержує право на спадкування на загальних підставах. Батьківські права усиновлювача можуть бути поновлені відповідно до положень статті 169 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 березня 2015 року у справі «Zaiet vs Romania» зазначив, що поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням, і будь-які такі заходи повинні грунтуватися на досить значущих і вагомих причинах не тільки в інтересах дитини, але і по відношенню до правової визначеності. Анулювання усиновлення не може бути заходом, спрямованим проти усиновленої особи. Правові положення, які регулюють усиновлення, як правило, спрямовані, в першу чергу, на захист інтересів дітей.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз`яснено, що усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.4.1,2 ст.14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, що набрала чинності для України з 01.09.2011 року, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях щодо сімейних правовідносин (наприклад, рішення у справі «Мікулич проти Хорватії», «Гаазе проти Німеччини») зазначав, що хоча основною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку органів державної влади, можуть бути додаткові позитивні зобов`язання, що є невід`ємними від ефективної «поваги» до сімейного життя. Якщо встановлено існування сімейних зв`язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв`язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз`єднатися.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа є створення умов для реалізації права кожної дитини на виховання в сім`ї, а також сприяння усиновленню дітей.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки факт скасування усиновлення знайшов свого підтвердження у судовому засіданні та був спростований доказами сторони відповідача, а саме підставою є рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року у справі № 754/16914/19, а тому позов ОСОБА_2 є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.51 Конституції України, Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України,та керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до Органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києва державної адміністрації, 3-тя особа - Білоцерківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування усиновленням залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 17 лютого 2021 року.

Суддя І.А.Галась