Справа № 344/7228/19
Провадження № 22-ц/4808/1414/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л.В.

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.

за участі представника відповідача адвоката Хоптія М.В.

представника відповідача адвоката Помазановської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт-Альфа» - Гандзюк Ірини Романівни на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бородовського С.О., ухвалене 30 вересня 2020 року в м. Івано-Франківську, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт-Альфа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ТОВ «Ферозіт-Альфа» звернулось у суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач ОСОБА_1 з 03 червня 2006 року по 13 квітня 2009 року працював у товаристві на посаді регіонального менеджера відділу збуту в м. Івано-Франківськ. До його обов`язків належало збут продукції за завданнями та договорами позивача, контроль за відвантаженням продукції, своєчасним надходженням грошових коштів за її оплату. 04 червня 2006 року ОСОБА_1 підписав договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Під час проведення 17 лютого 2009 року позапланової інвентаризації було виявлено нестачу продукції на 20 634,36 гривень. Крім того, в ході подальшої перевірки встановлено, що в реєстрі розхідних накладних внесені підроблені накладні на 423 030,69 грн, за якими продукція насправді не реалізована. За наслідками перевірки 01 квітня 2009 року СВ Івано-Франківського МВ УМВС було порушено кримінальну справу за частиною 5 статті 191 КК України. Постановою Івано-Франківського міського суду від 06 грудня 2017 року відповідачів звільнено від кримінальної відповідальності - ОСОБА_1 за частиною 2 статті 191, частиною 1 статті 366 КК України, ОСОБА_2 за частиною 1 статті 358 КК України, провадження в кримінальній справі закрито, а цивільний позов позивача залишено без розгляду.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 423 030,69 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Ферозіт-Альфа» - Гандзюк І.Р. посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене судом на стадії підготовчого провадження за відсутності підстав, передбачених частиною 3 статті 200 ЦПК України.

Також суд, всупереч положень статті 128 ЦПК України, не повідомив представника ТОВ «Ферозіт-Альфа» про дату, час і місце проведення судового засідання, в якому було ухвалено рішення. У зв`язку із чим позбавив позивача можливості бути присутнім та брати участь у судовому засіданні, надавати та просити суд витребувати докази та користуватися іншими процесуальними правами.

Крім того, зазначає, що відповідно до частини 6 статті ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Підставою для звернення позивача до суду із цим позовом стало завдання підприємству шкоди, внаслідок неправомірних дій відповідачів, які вчинили злочин - ОСОБА_1 за частиною 2 статті 191, частиною 1 статті 366 КК України, ОСОБА_2 за частиною 1 статті 358 КК України. В кримінальному провадженні було встановлено, що ОСОБА_1 працюючи регіональним менеджером збуту зловживаючи службовим становищем привласнив товарно-матеріальні цінності товариства на суму 1 8035,77 грн. Таким чином вважає, що висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову, хоча б частково, суперечать обставинами справи.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В листопаді 2021 року ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 подали заяву про застосування строків позовної давності.

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Помазановська О.І. та представник ОСОБА_2 - адвокат Хоптія М.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечили.

Представник ТОВ «Ферозіт-Альфа» - Гандзюк І.Р. у судове засідання не з`явилась, просила справу розглядати в її відсутності. Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у відсутності представника апелянта не встановлено.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частина 3 статті 376 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Згідно частини першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Статтею 128 ЦПК України визначено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

За правилами частини першої статті 130 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Матеріалами справи підтверджується, що 06 серпня 2020 року позивачу направлялась судова повістка про виклик у судове засідання на 30 вересня 2020 року.

Проте, матеріали справи не містять доказів (зворотне повідомлення) про отримання вказаної повістки відповідною службовою особою ТОВ «Ферозіт-Альфа». При цьому, у матеріалах справи відсутні і відомості про направлення повістки про виклик в судове засідання представнику позивача - адвокату Гандзюк І.Р.

У силу положень статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Однак суд першої інстанції, не маючи даних щодо належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, розглянув справу без участі представника товариства та ухвалив рішення.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального закону, зокрема про неналежне повідомлення позивача про дату, час і місце розгляду справи, є обґрунтованими. А тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі.

Ухвалюючи нове судове рішення колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України).

За статтею 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Повна матеріальна відповідальність на цій підставі настає незалежно від виконуваної роботи або посади, яку обіймає працівник, і від того, чи укладено з ним договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності.

При розгляді справ за позовами про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства.

Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода, заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом.

За загальним правилом, за шкоду, заподіяну роботодавцеві при виконанні трудових обов`язків, працівники несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Під прямою дійсною шкодою розуміють втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Івано-Франківського міського суду від 06 грудня 2017 року звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої статтями 191 частиною 2, 366 частиною 1 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої статтею 358 частиною 1 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року) на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов ТОВ «Ферозіт-Альфа» про відшкодування шкоди, завданої злочином залишено без розгляду. Роз`яснено представнику цивільного позивача, що вказаний позов може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства (а.с.17-20).

За змістом ухвали ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що працюючи на посаді регіонального менеджера відділу збуту ТзОВ «Ферозіт -Альфа» в м. Івано-Франківську, будучи службовою особою, в період часу з 14 червня 2006 року по 17 лютого 2009 року шляхом зловживання службовим становищем, допустив привласнення товарно-матеріальних цінностей вказаного підприємства на загальну суму 18 035,77 грн.

Крім цього, ОСОБА_1 діючи з корисних мотивів, з метою прикриття своєї злочинної діяльності 16 та 17 лютого 2009 року зобов`язав підпорядкованого йому по роботі секретаря-референта даного підприємства ОСОБА_2 скласти завідомо неправдиві документи. В свою чергу, ОСОБА_2 за вказівкою ОСОБА_1 склала завідомо неправдиві документи: договір поставки товару та видаткові накладні, у які за вказівкою ОСОБА_1 , внесла неправдиві дані, а саме те, що нею особисто отримано товар згідно виписаних накладних зі складу ТзОВ «Ферозіт -Альфа», що в м. Івано-Франківську по вул. Мазепи, 175-Б, хоча в дійсності даний товар не отримала.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Зважаючи на те, що відповідачів звільнено від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, з урахуванням доведеності факту привласнення ОСОБА_1 товарно - матеріальних цінностей на загальну суму 18 035,77 грн під час виконання ним трудових обов`язків, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про відшкодування шкоди є обґрунтованими тільки у розмірі 18 035,77 грн.

Водночас, на думку суду, позивачем відповідно до вимог статті 81 ЦПК України не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин щодо завдання шкоди у розмірі 404 994,92 грн (423 030,69 - 18 035,77).

Відповідно до частини п`ятої статті 135-3 КЗпП України розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них із урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом установлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб.

Аналогічні роз`яснення Пленум Верховного Суду України надав у постанові №3 від 31 березня 1989 року (з послідуючими змінами) «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна».

Так, в пункті 13 наведеної вище постанови Верховний Суд України зазначив, що солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

При вчиненні злочину кількома особами є неприпустимим покладання солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов`язані спільним наміром, а так само на осіб, коли одних з них засуджено за корисливі злочини, наприклад, за розкрадання, а других за халатність, незважаючи на те, що дії останніх об`єктивно сприяли першим у вчиненні злочину.

Враховуючи причинний зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, ролі і ступеня участі її в заподіянні, колегія суддів вважає, що підстави для покладення на відповідачів солідарної відповідальності відсутні. Матеріальну відповідальність у розмірі встановленому слідством 18 035,77 грн перед позивачем повинен нести тільки ОСОБА_1 .

Разом з тим, частиною третьою статті 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах по відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Прийняття постанови про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

З огляду на викладене можна зробити висновок, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день прийняття постанови про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка є відповідачем у цивільній справі про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків, не слід вважати днем виявлення шкоди, заподіяної цим працівником, у разі наявності акта або висновку, складених у результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації (правовий висновок ВСУ у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-216цс16).

За змістом позовної заяви факт виявлення нестачі встановлено ТзОВ «Ферозіт-Альфа» у 2009 році. Цивільний позов товариства про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином залишено без розгляду постановою Івано-Франківського міського суду від 06 грудня 2017 року.

Таким чином, звертаючись до суду із позовом 23 квітня 2019 року позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України за відсутності встановлених поважних причин для його поновлення.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що товариством не наведено будь-яких підстав поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів вважає, що у задоволення позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 18 035,77 грн необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. В частині позовних вимог матеріальної шкоди у розмірі 404 994,92 грн та позовних вимог до ОСОБА_2 - через необґрунтованість заявлених вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт-Альфа» - Гандзюк Ірини Романівни задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферозіт-Альфа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в солідарному порядку завданої недостачею відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: М.Д. Горейко

І.О. Максюта