ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9402/21 Справа № 201/2783/20 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» (третя особа Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до Держави Україна, Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про відшкодування моральної шкоди. Посилаючись на норми ст.ст. 28, 29 і 55 Конституції України, ст.ст. 23 і 1176 ЦК України, ст. ст. 10 і 82 ЦПК України, просив стягнути з відповідачів солідарно 500 000,00 грн. (а.с. 1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна, Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» (третя особа Головне управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області) про відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с.222-231).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.233).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що у справі «Заїченко проти України № 2» Європейський суд з прав людини встановив, що:

94. У цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше.

95. Навіть якщо зазначене тримання не ґрунтувалося у вузькому розумінні (stricto sensu) на висновку про психічне захворювання заявника, а радше мало на меті його експертизу, це тримання слід проаналізувати з точки зору підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, пп. 48-49, ECHR 2000-X, та «C.Б. проти Румунії» (C.B. v. Romania), заява № 21207/03, пп. 49, 57 і 59, від 20 квітня 2010 року).

96. Тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33).

97. Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само).

98. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоров`я заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

99. Суд вважає, що попередня психіатрична експертиза, проведена принаймні на основі його листів, які викликали занепокоєння судді з приводу стану психічного здоров`я заявника, - була не тільки можливою, а й необхідною.

100. Суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно з`явився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався.

102. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Суд дійшов висновку про порушення пунктів 1 та 8 Конвенції.

Також з Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено, що позивач неодноразово звертався до суду із різними вимогами до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради.

У травні 2018 року ОСОБА_1 звертався до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення немайнової шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відсутній до тепер висновок щодо питань експертизи зазначених в постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р., порушуються його права, оскільки питання щодо презумпції його психічного здоров`я не є вирішеним.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року по справі № 206/2688/18 у задоволенні позову відмовлено.

Поставною Дніпровського апеляційного суду від 04.04.2019р. рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2018р. скасоване, позовні вимоги задоволені частково. Зобов`язано КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради скласти Акт судово-психіатричної експертизи і направити його належно завірені копії ОСОБА_1 . Надати у цьому Акті відповіді на запитання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. про призначення експертизи. Стягнуто з КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 завдану немайнову шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 04.12.2019р. по справі № 206/2688/18 постанову Дніпровського апеляційного суду від 04.04.2019р. скасовано. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2018р. залишено в силі.

За обставинами цієї справи, судами встановлено, що секретарем Дніпропетровського окружного адміністративного суду був складений протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 185-3 КпАП України, у якому зазначено, що ОСОБА_1 проявив неповагу до суду шляхом неодноразового подання через канцелярію суду під видом процесуальних документів заяв, що містять образливі, непристойні висловлювання, викладені у брутальній формі, на адресу суддів окружного суду як носіїв судової влади.

Справу про адміністративне правопорушення передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:

1. Чи страждає правопорушник ОСОБА_1 будь-яким психічним захворюванням?

2. Якщо страждає, то чи міг ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії або керувати ними при здійсненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185-3 КпАП України?

3. Чи не знаходився правопорушник ОСОБА_1 в момент здійснення правопорушення у тимчасовому хворобливому стані і чи міг він усвідомлювати свої дії або керувати ними?

На виконання цієї постанови суду, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарній судово-психіатричній експертизі у КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» з 23 липня 2009 року до 24 липня 2009 року та з 14 вересня 2009 року до 08 жовтня 2009 року.

Комісія експертів відділу судово-психіатричних експертиз КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» склала акт від 08.10.2009р. № 36, згідно з яким дійшла висновку про те, що у зв`язку зі складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити поставлені відносно ОСОБА_1 питання не виявляється можливим. Рекомендовано проведення повторної судово-психіатричної експертизи.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2010р. провадження в адміністративній справі щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2018 року, встановлено факт, який має юридичне значення, про те, що виданий КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» акт від 08 жовтня 2009 року № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№2)» скаргу ОСОБА_1 визнано прийнятною за пунктом 1 статті 5 та статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (примусова госпіталізація і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього) та на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди та інших витрат стягнуто 5 120 євро.

Зазначеним рішенням питання про встановлення психічного стану здоров`я ОСОБА_1 не вирішувалося.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що відсутність дотепер висновку щодо питань, поставлених на вирішення експертів у постанові Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року, порушує його права, оскільки до цього часу питання щодо стану його психічного здоров`я не є вирішеним.

Верховний Суд, залишаючи в силі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2018р. , виходив з таких мотивів.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

У справі встановлено, що судово-психіатрична експертиза щодо позивача ОСОБА_1 була призначена постановою Красногрвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. у межах справи про адміністративне правопорушення, здійснене ОСОБА_1 , провадження у якій на підставі постанови Красногрвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2010р. закрито у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до адміністративної відповідальності.

За результатами проведення судово-психіатричної експертизи комісія експертів КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» склала акт від 08.10.2009р. № 36, згідно якого встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 неможливо у зв`язку із складністю випадку та неясністю клінічної картини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2017р., залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.05.2018р., встановлено факт, який має юридичне значення про те, що виданий КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» акт від 08.10.2009р. № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи, не є актом судово-психіатричної експертизи як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України.

Отже, будь-який висновок експертизи щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 відсутній.

Враховуючи вимоги законодавства та обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки права останнього діями або бездіяльністю відповідача не порушені, так як у визначеному законом порядку наявність психічного розладу у позивача не встановлювалася, а тому він вважається такою особою, що не має психічного розладу, що відповідає презумпції психічного здоров`я, якою передбачено визнання особи психічно здоровою, доки зворотне не буде доведено у передбаченому законом порядку. Моральне відшкодування за примусову госпіталізацію та тримання у психіатричній лікарні, збирання відомостей про нього на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди та інших витрат стягнуто 5 120 євро на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№2)».

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства та обставин справи, унаслідок чого скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Також судом з Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2020р., залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2021р., допущено поворот виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 04.04.2019р. у справі № 206/2688/18. Ухвалою Верховного Суду від 17.05.2021р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на вказані судові рішення.

Отже, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2017р., залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.05.2018р. по справі 201/16263/17, встановлено факт, який має юридичне значення про те, що виданий КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» акт від 08.10.2009р. № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи, не є актом судово-психіатричної експертизи як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України.

Задовольняючи вимоги заяви, суд дійшов висновку про те, що експерти КЗ «ДКПЛ ДОР» (раніше КЗ «ДОКПЛ»), провівши судово-психіатричну експертизу заявнику ОСОБА_1 на підставі постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р., та встановивши, що вирішити експертні питання відносно нього не виявляється можливим, у відповідність до вимог пункту 4.21. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998р. № 53/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України N 965/5 від 01.06.2009, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), мали скласти «Повідомлення про неможливість надання висновку експерта», а не «Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи», як в даному випадку.

Позивач під час розгляду справи пояснив, що його примушували проходити тести, про що описано в акті експертизи.

Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 36 від 08.10.2009р. відносно ОСОБА_1 , який міститься у медичній картці стаціонарного хворого ОСОБА_1 8854/09 від 14.09.2009р. (а.с. 136 143) має розділи «психологічне дослідження», «психічний стан», «мотивувальна частина і висновки». За висновками акта, встановити діагноз та надати експертний висновок щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 неможливо у зв`язку із складністю випадку та неясністю клінічної картини. На першій сторінці акта члени комісії попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за відмову та надання завідомо неправдивого висновку.

Також судом досліджені медичні карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 8854/09 від 14.09.2009р. і № 7161/09 від 28.07.2009р. (а.с. 136 - 217), з яких видно, що позивач дійсно з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення.

Під час перебування у лікарні позивач проходив обстеження кожного дня, здавав аналізи, писав автобіографії. При цьому декілька разів указував, що він прибуває у лікарні під примусом, не добровільно, не за усвідомленою згодою.

Вищенаведеним рішенням суду встановлено, що акт від 08.10.2009р. № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи, не є актом судово-психіатричної експертизи як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України. Відповідність до вимог пункту 4.21. «Інструкції № 53/5, експерти мали скласти «Повідомлення про неможливість надання висновку експерта», а не «Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи».

Щодо підставності проведення самого дослідження, то Верховний Суд у постанові від 04.12.2019р. по справі № 206/2688/18 висловився вже з цього приводу і погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки права останнього діями або бездіяльністю відповідача (КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР) не порушені, оскільки у визначеному законом порядку наявність психічного розладу у позивача не встановлювалася, а тому він вважається такою особою, що не має психічного розладу, що відповідає презумпції психічного здоров`я, якою передбачено визнання особи психічно здоровою, доки зворотне не буде доведено у передбаченому законом порядку. Моральне відшкодування за примусову госпіталізацію та тримання у психіатричній лікарні, збирання відомостей про нього на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди та інших витрат стягнуто 5 120 євро на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України (№2)».

Відтак, будь-який висновок експертизи щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_1 відсутній.

Також з Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2019р. по справі № 206/3779/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.02.2020р., відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009р. та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди, завдану такої відсутністю в розмірі 342 000 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 02.08.2021р. залишено без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2019р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.02.2020р.

У постанові від 18.02.2020р. Дніпровський апеляційний суд зазначив, що у рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015р. встановлено, що з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи». Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015р. та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011р. у справі № 2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29.09.2009р.

Також у червні 2019 року ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та просив встановити такі факти: комунальні заклади охорони здоров`я, які проводять примусові судово-психіатричні експертизи, є державними спеціалізованими експертними установами, а тому наділені при проведенні таких експертиз владними повноваженнями стосовно осіб, експертизу яких вони проводять; при призначенні примусової судово-психіатричної експертизі суд делегує свої владні повноваження стосовно підекспертної особи установі, якій така експертиза доручена; проведення судово-психіатричної експертизи належить до надання медичних послуг підекспертній особі, яка набуває статусу споживача медичної послуги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2018р. по справі № 201/6815/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.10.2019р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 (заінтересована особа: Міністерство юстиції України) про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.

У даній справі суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАСУ суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. А відповідно до Законів України «Про судову експертизу», «Про психіатричну допомогу», Кримінально-процесуального, Цивільно-процесуального кодексів, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я № 397 від 08.10.2001р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.03.2002 р. За № 219/6507, судово-експертна діяльність в цілому спрямована на проведення досліджень у різних сферах. Для досягненні цих цілей закон гарантує експертам незалежність від органів державної влади, але й не наділяє їх владними управлінськими функціями, оскільки для реалізації поставлених цілей вони є зайвими.

Щодо встановлення факту, при призначенні примусової судово-психіатричної експертизі суд делегує свої владні повноваження стосовно підекспертної особи установі, якій така експертиза доручена. Суд першої інстанції проаналізувавши обсяг прав і обов`язків експерта, дійшов вірного висновку, що суд не наділений повноваженнями приймати будь-які владні рішення, не наділений владними управлінськими функціями стосовно особи, яка є об`єктом дослідження.

Щодо встановлення факту, що проведення судово-психіатричної експертизи належить до надання медичних послуг підекспертній особі, яка набуває статусу споживача медичної послуги», суд першої інстанції вірно надав роз`яснення, що мета, підстави і порядок призначення судово-психіатричної експертизи судом, порядок оплати за її проведення регулюється нормами ЦПК, КПК, КАС, КУпАП, Законом України «Про судову експертизу», Порядком проведення судово-психіатричної експертизи. Водночас, на правовідносини може розповсюджуватися Закон України «Про захист прав споживачів» лише у тому разі, коли споживачем послуг є сам об`єкт експертизи, яка укладає правочин про надання медичних послуг. Проте, якщо експертиза проводиться, наприклад, за дорученням органу досудового розслідування у кримінальному провадженні, то витрат на її проведення здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України. В такому випадку проведення експертизи не є послугою і правовідносини, що виникають між органом досудового розслідування і судово-психіатричною установою не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Окрім того, у листопаді 2019 року позивач звертався до суду із позовом до Міністерства юстиції України про встановлення факту проведення над ним медичних і наукових дослідів без його згоди, зобов`язання Міністерства юстиції України оприлюднити факти порушень.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2020 року по справі № 201/13186/19, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31.03.2021р., у задоволенні позову відмовлено.

У даній справі позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням ЄСПЛ від 26.02.2012р. у справі «Заїченко проти України № 2» у п. 78 суд зазначив, що на відміну від інших справ, в яких він розглядав тримання у психіатричному закладі не тільки за статтею 5, а й за статтею 3 та/або 8 Конвенції (див. наприклад, рішення у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), заява № 12317/06, пп. 57-111, від 05.06.2014р.), у цій справі заявник не скаржився на те, що його було піддано будь-якому лікуванню всупереч його волі», й на підставі чого не погодився кваліфікувати примусове перебування заявника у лікарні «нелюдським або таким, що принижує гідність, поводженням».

Відповідно до ст. 53 Конвенції про захист прав людини та основних свобод ніщо в цій Конвенції не можна тлумачити як таке, що применшує та обмежує будь-які права людини, які можуть бути визнані на підставі закону України. Таке положення прямо розповсюджується на рішення Суду, постановлені згідно з Конвенцією.

Згідно із ст. 28 Конституції України, яка має пряму дію, заборонено проведення медичних і наукових дослідів над людиною без її вільної згоди.

Однак, при примусовому триманні позивача у КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», яка за визначенням є медичною і експертною установою, тобто науковою установою, над ним проводилися численні досліди (тести), що відображено в Акті № 36 СПЕ від 08.10.2009р., складеним експертами цієї установи. Цим документом зафіксовано, що позивач неодноразово відмовлявся від проходження тестів (досліджень над собою).

Крім того, до наукових досліджень належать спостереження за поведінкою людини, яка не в змозі позбутися такого спостереження. Щоденні записи таких спостережень за позивачем з 14.09.2009р. до 08.10.2009р. велися лікарями та середнім медперсоналом лікарні. Ці докази досліджень містяться в медичних картках позивача у вказаному психіатричному закладі.

Особи, які утримували позивача в узіліщі, спромоглися оманою отримати його згоду на проведення частини тестів, оскільки після первинної відмови позивача від проходження тестів - обіцяли йому негайне звільнення після проходження тестів.

Крім того, сутність тестів і «наукове» їх опрацювання полягала у приниженні гідності позивача, що найяскравіше усього проявилося в описі та тлумаченні психологом (дослідником) афоризму позивача « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Згідно з п. 5 ст. 5 Конвенції кожен, хто став жертвою незаконного позбавлення свободи має гарантовану правовою санкцією право на компенсацію. Відповідно до п. 5 ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права так ж компенсація гарантована позовом. Згідно з резолюцією ГА ООН № 60/147 від 16.12.2005р. щодо введення в дію тлумачення ст. 9 вказаного Пакту, складовою компенсації є оприлюднення правди та встановлення фактів. Факт незаконного позбавлення позивача свободи встановлений зазначеним рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015р.

На підставі цих доводів, позивач просив встановити факт проведення в періоди 23 - 24.07.2009р. і 14.09 - 8.10.2009р. медичних і наукових дослідів над ОСОБА_1 без його згоди і зобов`язати відповідача оприлюднити такий факт порушення ст. 28 Конституції України та ст.ст. 3 і 8 Конвенції, включно з інформуванням про це від імені Уряду ЄСПЛ.

Відмовляючи у позові, суд виходить з того, що Європейським судом з прав людини було вже надано висновки щодо постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року про призначення стаціонарної психіатричної експертизу ОСОБА_1 та наслідків, які ця постанова потягнула за собою для заявника ОСОБА_1 , у справі «Заїченко проти України (№ 2)», заява №45797/09, яке 06 липня 2015 набуло статусу остаточного, відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції.

У сталій практиці Європейського Суду з прав людини в подібних правовідносинах, зокрема, висновку від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», йдеться про те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі Преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Можливість продовження строків передбачена, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Поновлення строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачалося, що останній посилається на п. 78 вказаного рішення, в якому ЄСПЛ вказав таке: Суд, якому належить провідна роль щодо здійснення юридичної кваліфікації фактів справи, з огляду на суть скарги заявника доходить висновку, що зазначену скаргу слід розглядати лише за підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі «Анатолій Руденко проти України» (Anatoliy Rudenko v. Ukraine), заява № 50264/08, п. 85, від 17 квітня 2014 року). У зв`язку з цим Суд зазначає, що на відміну від інших справ, в яких він розглядав тримання у психіатричному закладі не тільки за статтею 5, а й за статтею 3 та/або 8 Конвенції (див., наприклад, рішення у справі «Акопян проти України» (Akopyan v. Ukraine), заява № 12317/06, пп. 57-111, від 5 червня 2014 року), у цій справі заявник не скаржився на те, що його було піддано будь-якому лікуванню всупереч його волі.

У справі «Заїченко проти України № 2 сторонами не оспорювався той факт, що перебування позивача у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше.

Отже, як встановлено судом, чисельними рішеннями суду позивачеві відмовлено у стягненні з коштів з КП Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» у зв`язку із їх необґрунтованістю, оскільки не було порушено презумпцію психіатричного здоров`я позивача, також відмовлено у встановленні факта, що має юридичне значення проведення медичних і наукових дослідів, оскільки ЄСПЛ було вже надано висновки щодо постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. про призначення стаціонарної психіатричної експертизу ОСОБА_1 та наслідків, які ця постанова потягнула за собою для заявника у справі «Заїченко проти України (№ 2)».

Як видно з медичних карток, під час дослідження не проводилося жодних клінічних випробувань, медико-біологічних експериментів на позивачеві, результати таких випробувань відсутні.

У постанові Верховного Суду від 04.12.2019р. по справі № 206/2688/18 судом надавалася оцінка проведеному дослідженню, за результатами якого складений акт від 08.10.2009р. № 26, і судом зроблений висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки права останнього діями або бездіяльністю відповідача (КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР) не порушені, оскільки у визначеному законом порядку наявність психічного розладу у позивача не встановлювалася, а тому він вважається такою особою, що не має психічного розладу, що відповідає презумпції психічного здоров`я. Верховний Суд також вказав, що судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (ст. 1 Закону України «Про судову експертизу»), а підставою для її проведення є відповідний передбачений законом процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом).

Також у справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015р. ЄСПЛ встановив, що позивач тримався всупереч його волі у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення, а не з метою проведення наукових і медичних дослідів з ним.

Відповідним рішенням суду встановлений факт, що сам по собі акт від 08.10.2009р. № 36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи, не є актом судово-психіатричної експертизи як і взагалі висновком експерта(тів) в розумінні законодавства України. Відповідність до вимог пункту 4.21. Інструкції № 53/5, експерти мали скласти «Повідомлення про неможливість надання висновку експерта», а не «Акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи» однак у порушення вимог інструкції склали акт.

За результатами дослідження самого акта від 08.10.2009р. № 36, інших матеріалів справи, медичних карток, доводи позивача про те, що досліди супроводжувалися відвертим знущанням над ним «дослідниками», з психологічним примусом, що він переніс фізичні знущання, не підтвердилися.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок проведення над позивачем медичних та наукових дослідів, оскільки такі досліди не проводилися, відповідних доказів позивачем не надано.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частина друга вказаної статті визначає способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не надано доказів завдання йому шкоди, внаслідок проведення над ним медичних та наукових дослідів.

Таких доказів не надано і в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються критики дії судді першої інстанції при розгляді справи та не свідчать про не додержання норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: