Справа пр. № 2/756/344/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участі секретарів судового засідання - Лісовенка О.О.,

Колесник А.В.,

Шлапака Р.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник третьої особи - Тихонов О.А.,

представники третьої особи - Лащів О.В.,

Лизуненко С.О.,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Барбаріас", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Джобер", акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", про визнання недійсним договору позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся в порядку цивільного судочинства до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Топ Кредит" (далі - ТОВ "Топ Кредит"), яке було перейменоване в товариства з обмеженою відповідальністю "Барбаріас" (далі - ТОВ "Барбаріас") про визнання недійсним договору.

ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03 червня 2018 року у нього було викрадено документи, зокрема паспорт громадянина України. У зв`язку з цим позивач звернувся до правоохоронних органів.

Позивач зазначив, що 07 серпня 2018 року до нього засобами телефонного зв`язку звернувся працівник ТОВ "Барбаріас", який повідомив, що між сторонами справи укладено кредитний договір від 12 червня 2018 року № 139589, за яким фінансовою установою надано ОСОБА_1 кредит у сумі 3000,00 грн.

Позивач стверджував, що указаний договір він не підписував, інших дій, спрямованих на укладення договору він не вчиняв, кредитних коштів не отримував

З цих підстав позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір від 12 червня 2018 року № 139589.

Відповідач відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до суду не подав.

Судом у ході розгляду справи залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Джобер" (далі - ТОВ "Фінансова компанія "Джобер"), акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - АТ "Державний ощадний банк України").

У поясненні на позовну заяву ТОВ "Фінансова компанія "Джобер" зазначило, що за договором від 27 лютого 2019 року № 11-28/02 ТОВ "Барбаріас" відступило на користь ТОВ "Фінансова компанія "Джобер" право вимоги до боржника ОСОБА_1 . Третя особа вказала на те, що оспорюваний правочин був вчинений в електронній формі, що відповідає вимогам Закону України "Про електронну комерцію", позивач отримав кошти у сумі, обумовленій в договорі, які досі не повернув.

З цих підстав ТОВ "Фінансова компанія "Джобер" просило суду відмовити

ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

АТ "Державний ощадний банк України" у поясненні на позовну заяву зазначило, що на підставі договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки)

від 06 червня 2018 року № 460753811 банком відкрито ОСОБА_1 поточний рахунок

№ НОМЕР_1 . При укладенні згаданого договору працівнику банку було пред`явлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий на ім`я ОСОБА_1 , та довідку про присвоєння йому ідентифікаційного номера, видану ДПА у Залізничному районі м. Києва.

АТ "Державний ощадний банк України" вказало на те, що працівником банку було порівняно фотокартку у паспорті з особою, яка пред`явила цей документ.

У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив, заяву про розгляд справи за відсутності свого представника суду не подавав.

Представник третьої особи ТОВ "Фінансова компанія "Джобер" в судовому засіданні просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Представник третьої особи АТ "Державний ощадний банк України" в судовому засіданні просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

За клопотанням позивача ухвалою Облонського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу для з`ясування того, чи підпис клієнта у заяві про приєднання від 06 червня 2018 року №460753811 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) з акціонерним товариством "Ощадбанк" виконано ОСОБА_1 . Провадження у справі у зв`язку з цим було зупинено.

09 грудня 2020 року провадження у справі було поновлено у зв`язку з отриманням

судом висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз

від 24 листопада 2020 року № 17559?17561/2 0-32, в якому експерти не змогли встановити чи підпис клієнта у заяві про приєднання від 06 червня 2018 року №460753811 до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) з акціонерним товариством "Ощадбанк" виконано ОСОБА_1 .

Заслухавши вступне слово позивача, представників третіх осіб, допитавши експерта, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Ч. 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За ч. 1 ст. 205 ЦК Українит правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

У ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Ч. 5 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Ст. 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України або ГК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).

Необхідно, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У постанові від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 Верховним Судом зазначено, що кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним, тобто він вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Наведене свідчить, що одноразовий ідентифікатор це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Оспорюваний договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту від 12 червня 2018 року № 139589 був укладений з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (т. 1, а. с. 107-118).

Особа, яка уклала договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту від 12 червня 2018 року № 139589, була ідентифікована як ОСОБА_1 за допомогою копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 03 січня 2020 року Солом`янським РУ ГУ МВС України у м. Києві на ім`я ОСОБА_1 , та копії довідки про присвоєння йому ідентифікаційного номера, видану 29 квітня 1998 року ДПА у Залізничному районі м. Києва (т. 1, а. с. 126-129).

Однак, як з`ясовано судом, указаний паспорт громадянина України та довідка про присвоєння ідентифікаційного номера були викрадені у ОСОБА_1 03 червня 2018 року, тобто до укладення оспорюваного договору, що підтверджується витягом з ЄРДР та довідкою від 05 червня 2018 року № 0, виданою Центром надання адміністративних послуг Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації на час оформлення позивачем нового паспорта.

Позивач стверджував, що на момент вчинення договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту від 12 червня 2018 року № 139589 у нього не було паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 03 січня 2020 року Солом`янським РУ ГУ МВС України у м. Києві на ім`я ОСОБА_1 , та довідки про присвоєння йому ідентифікаційного номера, видану 29 квітня 1998 року ДПА у Залізничному районі м. Києва, що підтверджує той факт, що він не міг бути тією особою, яка уклала оспорюваний договір з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і по захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Враховуючи наведене, оскільки позивач зазначав, що він не вчиняв юридично значимих дій, спрямованих на укладення договору про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту від 12 червня 2018 року № 139589, фактично стверджуючи про те, що спірний договір є неукладеним, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Барбаріас", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Джобер", акціонерне товариство "Державний ощадний банк України", про визнання недійсним договору позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 13 грудня 2021 року.