Номер провадження: 22-ц/813/1779/21
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка І.А., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Губського А.В.,

представника Одеської міської ради - Романець Ю.-В.О.

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в:

28 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Одеської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 2010 року вона проживала разом з ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_4 у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації, вели домашнє господарство, у них був спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. ОСОБА_2 готувала їм їжу, прибирала в будинку, несла витрати по придбанню ліків, продуктів харчування та предметів побуту, тобто всі витрати по їх утриманню взяла на себе. Після смерті ОСОБА_3 позивачка успадкувала за заповітом 1/2 частку житлового будинку. Надалі позивачка та ОСОБА_4 продовжували проживати однією сім`єю, вона піклувалася та доглядала за ним, купувала ліки, оскільки після смерті матері його і так погане здоров`я зовсім погіршилось. Весь цей час позивачка продовжувала також піклуватися, доглядати, нести витрати по утриманню ОСОБА_4 .. Після смерті своєї матері ОСОБА_4 прийняв спадщину, однак не отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку із своєю хворобою, але продовжував проживати у вказаному будинку та фактично вступив у володіння спадковим майном своєї матері.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, всі необхідні документи та витрати, пов`язані з похованням сплачувала позивачка. Позивачка, в межах встановленого законом строку, звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. із заявою про прийняття спадщини, інших спадкоємців у померлого не має, однак, ОСОБА_1 було відмовлено в видачі свідоцтва в порядку спадкування за законом, оскільки документально не підтверджено родині відносини зі спадкодавцем. Крім того, у позивача відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, що також перешкоджає оформленню спадкових прав в нотаріальному порядку, а тому ОСОБА_1 була вимушена звернутись до суду з даним позовом.

Відповідач, Одеська міська рада, у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, при цьому також зазначила, що позивачем не надано доказів її спільного проживання разом з спадкодавцем, а позовні вимоги про визнання права власності є передчасними.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) задоволено.

Суд встановив факт постійного проживання ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) однією сім`ю з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 2010 року по 22 червня 2017 року тавизнав за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 22,2 кв.м., душу - літ. «Д», сараю - літ. «Е», сараю - літ. «С», вбиральні - літ. «Т», навісу - літ. «Н», огорожі - №4-5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі відповідач, Одеська міська рада, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

16 липня 2021 року від третьої особи приватного нотаріусу ОМНО ЛІчман І.М. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

У відповідності до статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно із частинами 2 та 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абзаці другому та третьому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», «свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 .

Із матеріалів спадкової справи №16/2016, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що останньою було складено заповіт, посвідчений 29 червня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1367, згідно якого вона заповіла все своє майно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , кожному у рівних частинах.

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріали спадкової справи не містять та судом не встановлено.

31 липня 2017 року приватним нотаріусом Сегеченко І.М. видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за №1131 на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною прощею 43,7 кв.м, житловою площею 22,2 кв.м, душу, - літ «Д», сараю - літ. «Е», сараю - літ. «С», вбиральні літ. - «Т», навісу - літ. «Н», огорожі - №4-5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку вищевказаного майна на ім`я ОСОБА_4 не видавалося.

Із виписки з домової книги про склад сім`ї №1179 від 03 листопада 2017 року, виданої ОСНК «Чубаївка», вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до дня смерті проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що зроблено відповідний актовий запис №6646 від 23 червня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 . Всі необхідні документи та витрати, пов`язані з похованням оформлювала та сплачувала позивачка, що підтверджується наявними у матеріалах справи лікарським свідоцтвом про смерть, довідкою про причину смерті, договором - замовленням від 24 червня 2017 року, розрахунком-фактурою від 24 червня 2017 року та квитанцією за надання ритуальних послуг від 24 червня 2017 року.

Позивачка в межах встановленого законом строку звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців у померлого ОСОБА_4 не має.

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №49798407 від 09.11.2017р. після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. відкрито спадкову справу.

08 листопада 2017 року позивачка отримала від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. відповідь на звернення №723/01-16 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки не підтверджено документально родинні відносини із спадкодавцем, нотаріусом роз`яснено, що позивач має право звернутися до суду за захистом її прав.

Факт того, що позивачка з 2010 року по 22 червня 2017 року проживала разом із ОСОБА_4 як одна сім`я за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується матеріалами справи: лікарським свідоцтвом про смерть, довідкою про причину смерті, виданої на її ім`я, договором - замовленням від 24 червня 2017 року, розрахунком-фактурою від 24 червня 2017 року, квитанцією за надання ритуальних послуг від 24 червня 2017 року, квитанціями про оплату комунальних послуг.

Суд першої інстанції вважав, що вищевказані обставини підтверджуються поясненнями свідків, допитаних у судовому засіданні, так у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона працювала медичною сестрою ЦПМСП 3, амбулаторії 1, на протязі 8 років приходила до ОСОБА_4 додому, давала рекомендації щодо належного догляду за останнім, при цьому рекомендації надавала його матері та ОСОБА_1 , яка проживала разом, допомагала та піклувалася про нього, у них були теплі родинні відносини.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона товаришувала з ОСОБА_1 та знала, що вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Свідок приходила до них в гості, вони спілкувалися, проводили разом свята, допомагала позивачці купляти меблі до будинку. Також зазначала, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 були стосунки, як у брата і сестри.

Свідок ОСОБА_8 зазначила, що вона працює в ПАТ «Укрпошта» протягом 8 років приносила пенсію та іншу кореспонденцію ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 також проживала разом з останніми. Неодноразово свідок бачила, як позивачка приносила продукти, готувала їжу, вважала, що вони є рідними людьми.

Судом також прийняв до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 був інвалідом ІІ групи з дитинства, отже потребував стороннього догляду та допомоги.

Отже, вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту її сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 2010 року по 22 червня 2017 року, є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , а саме 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною прощею 43,7 кв.м, житловою площею 22,2 кв.м, душу, - літ «Д», сараю - літ. «Е», сараю - літ. «С», вбиральні літ. - «Т», навісу - літ. «Н», огорожі - №4-5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, на підставі ст. 1268 ЦК України, оскільки проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявляв про відмову від неї, однак за життя не зареєстрував за собою право власності на спадкове майно.

Перешкодою для оформлення спадкових прав у позивачки є те, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є спадкоємцем за законом четвертої черги щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , оскільки в судовому засіданні знайшов свого підтвердження факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 2010 року по 22 червня 2017 року, позивачка фактично прийняла спадщину, окрім того звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, не відмовилася від неї, тобто юридично також прийняла спадщину, інших спадкоємців судом не встановлено, тому її вимоги є обґрунтованими. Відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на спростування доказів позивача.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, судом першої інстанції помилково враховано, що позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином підстави позову, а саме, те, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 2010 року по 22 червня 2017 року, вела з ним спільне господарство, мала спільні витрати й набула права на спадщину як спадкоємець за законом четвертої черги щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , й навпаки, Одеською міською радою надано достатньо належних та достовірних доказів, якими повністю спростовуються підстави позову.

Так, у п. 6 Рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") визначено, що «обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».

Згідно із роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пунктах 1 та 9 Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13, викладені наступні положення:

«щодо визнання особи такою, що прийняла спадщину, зокрема в спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати таке.

Місцем проживання фізичної особи згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи.

При встановленні судами факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до дня смерті (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати положення ст. 3 СК, відповідно до якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а також те, що сім`я створюється на підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до пункту 3.22. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Тобто, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Обґрунтовуючи позов, позивачка ОСОБА_2 посилалася лише на докази, які виникли після смерті спадкодавця, а саме,

довідку про причину смерті (додаток до форми №106/0 №2088, видається для поховання) від 22 червня 2017 року, в якій зазначено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 55 років, причина смерті: атеросклеротична хвороба серця (а.с. 21);

договір замовлення від 22 червня 2017 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 замовила копання могили для поховання померлого ОСОБА_4 на загальну суму 1 000 грн. (а.с. 18);

розрахунок-фактура б/н від 24.06.2017 року, виконавець - ФОП ОСОБА_9 , замовник - ОСОБА_2 , найменування - організація та проведення похоронного ритуалу на загальну суму 9 405, 00 грн. (а.с. 19).

Надані позивачкою квитанції про оплату комунальних послуг (а.с. 137-142), у яких платником послуг зазначена власник будинку ОСОБА_3 не доводять факт сплати комунальних послуг саме позивачкою.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які засвідчили те, що вони бачили що позивачка піклувалося про спадкодавця, приносила продукти, готувала, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на протязі останніх п`яти років існували стосунки як у брата та сестри (а.с. 144-147).

Однак, матеріали справи не містять письмових доказів про сплату позивачкою комунальних платежів, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, взаємних прав та обов`язків, купівлі майна для спільного користування тощо, а також належних доказів на підтвердження того, що спадкодавець потребував матеріальної допомоги, лікування та придбання ліків, тому свідчення свідків у даному випадку самі по собі не можуть служити підставою для задоволення позову.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2019 року у справі №522/892/16 (провадження №61-29329 св 18), яка згідно вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права до спірних право відносин.

Не з`ясовано судом першої інстанції, чи дотримано позивачем порядок вселення в частину будинку спадкодавця, чи було це приміщення постійним містом нею проживання не менш п`яти років до час відкриття спадщини, чи зберігав позивач за собою право користування іншим жилим приміщенням, враховуючи той факт, що вона зареєстрована за іншою ніж спадкодавець адресою.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №522/18290/16 (провадження №61-29903св18), яка згідно вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України має бути врахована судом при виборі і застосуванні норм права до спірних право відносин.

Колегія суддів вважає, що підстави позову ОСОБА_2 повністю спростовуються

свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. 31 липня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за №1131, громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , в 1/2 частці, та громадянка Республіки Молдова ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 частці, є спадкоємцями житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , 1936 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

випискою з домової книги про склад сім`ї від 03.11.2017 року №1179, яка видана ОСОБА_5 посадовими особами ОСНК «Чубаївка» для пред`явлення у нотаріальну контору, про те, що у будинку АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані по день смерті ОСОБА_3 (день смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ) та її син ОСОБА_4 (день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ), а також проживала без реєстрації (дата не зазначена) позивач ОСОБА_10 , яка є піднаймачем (а.с. 20,116);

паспортом громадянки республіки Молдова ОСОБА_2 , серія НОМЕР_4 , виданим 06.02.2007 року, у якому є відмітки про короткочасні перетинання позивачкою кордону України у 2015, 2016 роках, а також відмітка про двох її дітей: ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_9 , які мешкають у республіці Молдова (а.с. 81-83);

заявою ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. від 31 липня 2017 року №35 про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , в якій вказані громадянство, РНОКПП та адреса проживання ОСОБА_2 (громадянка Республіки Молдова ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 (а.с. 65).

рішенням Київського районного суду м. Одеси 28.08.2018 року у справі №520/1360/18 за заявою ОСОБА_2 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 понад п`ять років до часу відкриття спадщини, яким у задоволенні заяви було відмовлено. Рішення набрало законної сили 02.10.2018 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходи в з того, що договори-замовлення про надання послуг на поховання, рахунки-фактура на оплату організації проведення похоронного ритуалу, квитанції на оплату витрат, пов`язаних з похованням, лікарське свідоцтво про смерть та виписки №1179 з домової книги про склад сім`ї не свідчать про те, що заявниця проживала постійно зі спадкодавцем однією сім`єю з 2007 року.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують проживання однією сім`єю з спадкодавцем ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 1264, 1268, 1269 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік