Дата документу 13.12.2021 Справа № 937/7409/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 937/7409/20 Головуючий у 1 інстанції Горбачова Ю.В.
Провадження №22ц/807/3097/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «Саламандра» про відшкодування шкоди.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, 22 лютого 2020 року приблизно о 18 год. 20 хв. в с. Нове Мелітопольського району Запорізької області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Mitsubishi lancer, д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , який скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 . Внаслідок наїзду ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці ДТП. Кримінальне провадження, внесене за фактом ДТП до ЄРДР за № 0000584 від 22 березня 2020 року, закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Внаслідок смерті ОСОБА_4 у ДТП, було заподіяно моральну шкоду його сину - ОСОБА_1 . Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Mitsubishi lancer, д/н НОМЕР_1 на дату ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра», поліс № АО3845865. Тобто, відповідач як страховик зобов`язаний відшкодувати шкоду заподіяну при експлуатації транспортного засобу Mitsubishi lancer, д/н НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі с 1 січня 2020 року - 4723 грн. Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди, що відшкодовується згідно положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», становить 12х4723=56676 грн.

Позивач зазначав, що право на відшкодування моральної шкоди має дружина загиблого ОСОБА_5 , діти загиблого ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Фактично, дружина загиблого, ОСОБА_5 проживала з загиблим у за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації та була на його утриманні. Донька загиблого, ОСОБА_7 фактично проживає за кордоном. Батьки загиблого - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 померли. Отже, розмір страхового відшкодування шкоди підлягає поділу на 4 осіб та становить 56676/4=14169 грн. для кожного.

З огляду на вищенаведені обставини, ПрАТ «СК «Саламандра», на думку ОСОБА_1 зобов`язаний відшкодувати позивачу 14169 грн. моральної шкоди. Позивач звернувся до відповідача, як до страховика з повідомленням про ДТП та заявою на виплату страхового відшкодування моральної шкоди. Проте, листом від 20 серпня 2020 року ПрАТ «СК «Саламандра» повідомило про відмову у виплаті страхового відшкодування посилаючись на те, що ДТП мала місце з вини ОСОБА_4 , а відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути є непереробною силою.

ОСОБА_1 відмову у виплаті страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_4 вважає протиправною з огляду на те, що у заподіювача шкоди настала безвинна відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Відсутність технічної можливості у водія забезпеченого транспортного засобу уникнути ДТП не є непереробною силою.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «СК «Саламандра» на його користь 14169 грн. моральної шкоди, заподіяної смертю батька ОСОБА_4 та судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії загиблого ОСОБА_4 , коли він у стані алкогольного сп`яніння керував велосипедом по проїзній частині, можна вважати умисними (непрямий умисел), оскільки він усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, і хоча не бажав, але свідомо припускав суспільно небезпечні наслідки таких дій, у тому числі свою загибель в результаті ДТП. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 , який є сином загиблого, про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки відповідачем доведено що шкоди було завдано внаслідок умисних дій потерпілого.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність нормам матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Здійснити розподіл судових витрат та покласти на ПрАТ «СК «Саламандра» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що обґрунтовуючи наявність у діях загиблого умислу, суд першої інстанції щодо визначення непрямого умислу послався на ч. З ст. 24 КК України. Проте, скаржник вважає, що норми КК України не підлягають застосуванню до цивільних правовідносин між сторонами, оскільки положення КК України застосовуються для встановлення в діях особи складу кримінального правопорушення, а не до підстав для цивільної-відповідальності чи звільнення від такої. Цивільно-правова відповідальність має свої особливості та правила. Так, у цивільному праві для визначення вини, як підстави для цивільно-правової відповідальності, застосовуються положення ст. 614 ЦК України, де названо дві форми вини - умисел та необережність. ЦК України не містить поділу умислу на прямий та непрямий. Щодо необережності, то ЦК України виділяє грубу необережність (ст. 1193 ЦК України).

Окрім того, умисел потерпілого як підстава для звільнення від цивільно-правової відповідальності (ч. 5 ст. 1187 ЦК України) оцінюється з точки зору бажання настання конкретних наслідків саме потерпілим. Суд першої інстанції оцінив дії потерпілого з точки зору відповідності вимогам законодавства, тобто Правилам дорожнього руху та встановив їх порушення, проте, судом надано неправильну оцінку діям потерпілого з точки зору бажання настання наслідків у вигляді смерті. Так, порушення велосипедистом ОСОБА_4 вимог ПДР та керування велосипедом в стані алкогольного сп`яніння , встановлене судом першої інстанції, не свідчить про наявність в діях ОСОБА_4 умислу на заподіяння собі смерті. При цьому, такі обставини не виключають того, що в його діях могла мати місце необережність.

Так, постановою про закриття кримінального провадження від 30 квітня 2020 року встановлено, що водій ОСОБА_3 та велосипедист ОСОБА_4 рухались в одному й тому ж напрямку. При цьому, водієм ОСОБА_3 була перевищена максимально дозволена швидкість. Велосипедист ОСОБА_4 не переконався в безпечності маневру та змінив напрямок руху, проявивши самовпевненість. Отже, враховуючи, що ОСОБА_4 рухався в одному й тому напрямку що й водій ОСОБА_3 , а не в зустрічному, зміна напрямку руху велосипедистом, який не міг бачити наближення автомобіля, а також перевищення швидкості водієм ОСОБА_3 виключає наявність умислу у ОСОБА_4 на заподіяння собі смерті.

Натомість, лише свідоме бажання потерпілого заподіяти собі смерть може бути підставою для застосування ч. 5 ст. 1187 ЦК України в частині звільнення від цивільно-правової відповідальності завдавача шкоди або особи, на яку покладено обов`язок відшкодувати таку. Згідно з усталеною судовою практикою, перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху може свідчити про наявність в діях особи грубої необережності, а не умислу. Прикладом умислу потерпілого може бути суїцид, тобто усвідомлене бажання заподіяння смерті. Оскільки матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_4 свідомо бажав заподіяння собі смерті, висновок суду першої інстанції про наявність в його діях непрямого умислу на заподіяння смерті, ОСОБА_1 вважає таким, що не відповідає обставинам справи. Доказів умислу ОСОБА_4 матеріали не містять. Окрім того, матеріали справи не містять доказів заподіяння шкоди внаслідок непереборної сили. Отже, відповідач не може бути звільнений від відшкодування шкоди на підставі ч. 5 ст. 1187 ЦК України.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 336/2892/18, де зазначено, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягнутому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

ПрАТ «СК «Саламандра» у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 з її доводами не погоджуються, рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, таким, що винесене з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права та з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин.

ПрАТ «СК «Саламандра» зазначають, що постановою старшого слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області про закриття кримінального провадження № 0000584 від 30 квітня 2020 року встановлено, що 22 лютого 2020 року велосипедист ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, порушуючи вимоги Правил дорожнього руху, допустивши злочинну самовпевненість створив небезпеку учасникам дорожнього руху, що стало наслідком дорожньо- транспортної пригоди. Порушення вимог Правил дорожнього руху знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. Загибель ОСОБА_4 сталась з його вини. Матеріали кримінального провадження потерпілим не оскаржувались, сторонами визнаються та не заперечуються.

При цьому, відповідно до ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільної відповідальності відповідно до закону. Отже, вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають, що відповідальність страховика виникає в результаті не будь-якої дорожньо-транспортної пригоди, а лише тієї, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи.

Законодавець визначив підстави, за яких не настає цивільно-правова відповідальність особи за завдану шкоду - умисел потерпілого та непереборна сила. Так, матеріалами кримінального провадження та рядом проведених експертиз встановлено, що ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, що стали причиною дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків. Роз`яснення поняття «непереборна сила» надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 7 Постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, що позбавляє можливості за даних обставин запобігти негативним наслідкам її прояву. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 10 квітня 2020 року по справі № 532/1374/18, нетверезий стан потерпілого, що призвів до дорожньо-транспортної пригоди суд розцінив як непрямий умисел, а відсутність у водія транспортного засобу об`єктивно будь-якої можливості відвернути негативні наслідки - як непереборну силу, оскільки при усій обачливості дій водія та/або поведінки, останній не міг передбачити таку подію та не міг її відвернути.

ПрАТ «СК «Саламандра» також вважають безпідставними доводи апеляційної скарги щодо невірного посилання суду першої інстанції на положення ст. 24 КК України. Так, аналогія закону - це специфічний спосіб прийняття юридично значущого рішення у разі прогалин у законодавстві, що стосується відповідного конкретного випадку, який передбачає застосування закону, яким регламентуються аналогічні чи подібні за змістом суспільні відносини. Отже, оскільки ЦК України не містить тлумачення понять «прямий, непрямий умисел», суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги положення КК України в частині трактування поняття «непрямий умисел».

З огляду на вищенаведене, ПрАТ «СК «Саламандра» просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 22 лютого 2020 року приблизно о 18 год. 20 хв. в с. Нове Мелітопольського району Запорізької області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля Mitsubishi lancer, д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , який скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 .. Внаслідок наїзду ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці ДТП (а.с. 7).

Приписами ч. 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою старшого слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області від 30 квітня 2020 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000584 від 22 березня 2020 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 82-84).

Під час досудового розслідування встановлено, що велосипедист ОСОБА_4 у зв`язку й зниженням уваги і реакції, а також порушенням координації дій викликаних вживанням алкогольних напоїв, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну самовпевненість, пере зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху ліворуч, створивши своїми діями небезпеку для руху водію ОСОБА_3 , чим поставив себе та інших учасників руху у небезпечне становище. На шляху прямування, водій ОСОБА_3 , виявивши небезпечні дії велосипедиста ОСОБА_4 , не маючи технічної можливості уникнути наїзду, застосував відворіт ліворуч, але своїми односторонніми діям уникнути наїзду не зміг. Внаслідок наїзду ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці ДТП.

Встановлено також, що водій автомобіля марки Mitsubishi lancer, д/н НОМЕР_1 ОСОБА_3 не мав технічної можливості запобігти наїзду на велосипедиста ОСОБА_4 . В його діях є невідповідність п.п. 12.4, 12.9 ПДР України, які не знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП. Дії велосипедиста ОСОБА_4 не відповідають вимогам п. 10.1 ПДР України, що знаходить в причинному зв`язку з подією ДТП.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Mitsubishi lancer, д/н НОМЕР_1 на дату ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «Саламандра», поліс № АО3845865 (а.с. 11).

ОСОБА_1 є сином загиблого ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 (а.с. 10).

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_10 подано до ПрАТ «СК «Саламандра» повідомлення про ДТП (а.с. 19).

Також, 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Саламандра» із заявою про виплату страхового відшкодування пов`язаного із моральною шкодою у розмірі 14169 грн. (а.с. 20).

Листом від 20 серпня 2020 року ПрАТ «СК «Саламандра» повідомлено ОСОБА_1 про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що ДТП мала місце з вини ОСОБА_4 , а відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути є непереробною силою (а.с. 21-22).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди;подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Приймаючи доводи ПрАТ «СК «Саламандра» та відмовляючи в задоволенні позову, з посиланням на те, що відсутність у водія ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки, суд першої інстанції залишив поза увагою наступне.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

З огляду на вказане колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність у водія ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Як було встановлено, ДТП відбулося за обставин, коли автомобіль здійснив наїзд на велосипедиста, який у стані алкогольного сп`яніння перед зміною напрямку не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху ліворуч, що свідчить про те, що останній допустив необережність через нехтування правилами дорожнього руху.

Відповідно до пункту 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Пунктом 6.6. Правил встановлено, що в велосипедисту забороняється керувати велосипедом з несправним гальмом, звуковим сигналом, а в темну пору доби і в умовах недостатньої видимості - з вимкненим ліхтарем (фарою) чи без світлоповертачів.

Згідно з п. 19.1 Правил У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої на мопедах (велосипедах) і гужових возах (санях) - фари або ліхтарі.

У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 445/370/19 (провадження № 61-10504св20) та у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 336/2892/18 (провадження № 61-15830св19).

Разом з тим, відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статті мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами.

Мінімальна заробітна плата на день настання страхового випадку встановлена Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» у розмірі 4723 грн.

Отже, мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 56676 грн.

Враховуючи, що у загиблого ОСОБА_4 , крім сина - позивача у цій справі ОСОБА_1 , залишились дружина ОСОБА_5 , та ще двоє дітей - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , заявлена позивачем до стягнення сума у розмірі 14169 грн., що становить ј від гарантованого розміру виплати, є обґрунтованою.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Колегія суддів також не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що дії ОСОБА_4 можна вважати умисними, оскільки ці дії в рамках цивільного законодавства оцінюються саме як груба необережність.

Отже, доказів на підтвердження наявності непереборної сили або умислу потерпілого матеріали справи не містять.

Посилання ПрАТ «СК «Саламандра» на те, що відповідно до п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільної відповідальності відповідно до закону, є безпідставними, та не узгоджуються з висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 674/1666/14-ц, провадження № 61-6468зпв18.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог та стягнення з ПрАТ «СК «Саламандра» на користь ОСОБА_1 14169 грн. моральної шкоди, заподіяною смертю батька.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України).

Встановлено, що ПрАТ «СК «Саламандра» не скористалося передбаченим частиною п`ятою статті 137 ЦПК України правом заявити клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь витрат, пов`язаних з правничою допомогою під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів з урахуванням вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України, дослідила письмові докази, надані на підтвердження витрат.

Так, встановлено, що 10 березня 2020 року між Адвокатом Мелех Д.О. та ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги (а.с. 23).

Пунктом 3.1 Договору, сторони узгодили, що за правову допомогу, передбачену Договором Замовник сплачує Адвокату винагороду у розмірі 1000 грн. за одну годину надання правової допомогу.

До матеріалів справи долучено розрахунки розміру правової допомоги (а.с. 25, 199).

З копії акту виконаних робіт/наданих послуг від 28 вересня 2020 року вбачається, що адвокатом Мелех Д.О. надано ОСОБА_1 правову допомогу на загальну вартість 3000 грн. (а.с. 28).

Також, актом виконаних робіт/наданих послуг від 21 січня 2021 року вбачається, що адвокатом Мелех Д.О. надано ОСОБА_1 правову допомогу на загальну вартість 3000 грн. (а.с. 202).

Отже, вищевказані витрати доведено та обґрунтовано ОСОБА_1 належним чином. ПрАТ «СК «Саламандра» клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявляло, їх неспівмірність у цій справі не доводило.

Таким чином, понесені позивачем на професійну правничу допомогу витрати у розмірі 6000 грн. підлягають стягненню з ПрАТ «СК «Саламандра».

Керуючись ст. ст. 141, 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити .

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 червня 2021 року - скасувати, прийняти постанову, за якою:

«Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» про відшкодування шкоди - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 14169 (чотирнадцять тисяч сто шістдесят дев`ять) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: