Ухвала

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 303/1514/20

провадження № 61-13073св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Мукачівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 про визнання електронних торгів недійсними

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року у складі судді Монича В. О. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Мацунича М. В., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними електронні торги з продажу будинковолодіння АДРЕСА_1 , які відбулися 02 січня 2020 року, оформлені актом і протоколом № 458140;

визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (аукціону), скасувавши запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за покупцем ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2012 року у справі № 0707/5691/2012, яке набрало законної сили 28 лютого 2013 року, у рахунок погашення заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») за кредитним договором від 25 липня 2007 року № CNL-801/016/2007 у розмірі 168 326,44 грн було звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності. Реалізацію предмета іпотеки вирішено здійснити шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

02 січня 2020 року, тобто у день проведення електронних торгів, вона отримала від Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам») повідомлення про проведення електронних торгів із реалізації належного їй домоволодіння. 17 січня 2020 року вона отримала протокол № 458140 про проведені електронні торги від 02 січня 2020 року за лотом № 392835, однак акт про проведення цих торгів від ДП «Сетам» не отримала.

Підставами визнання електронних торгів недійсними вважає: не зазначення кадастрового номера земельної ділянки, на якій розміщено предмет іпотеки - незавершений будівництвом житловий будинок, загальною площею 327 кв. м, хоча згідно з договором іпотеки загальна площа майна складала 66,30 кв. м, що є істотною умовою договору купівлі-продажу; реалізація належного їй іпотечного нерухомого майна відбулася за дуже заниженою ціною у розмірі 203 700,00 грн і з грубим порушенням умов кредитного й іпотечного договорів; ненадіслання їй державним виконавцем звіту про оцінку належного їй майна до його реалізації внаслідок чого була позбавлена можливості його оскаржити. Крім того зазначала, що не надавала згоди на визначення вартості майна; при реалізації іпотечного майна не враховано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки іпотечне майно підпадає під усі вимоги цього Закону, так як його загальна площа складає 66,30 кв. м, що підтверджено договором іпотеки від 25 липня 2007 року.

Посилаючись на наведені обставини, які, на її думку, свідчать про порушення законодавства під час проведення електронних торгів, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 11 червня 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки позивачка не довела факту порушення відповідачами вимог закону при проведенні електронних торгів та факту порушення її прав і законних інтересів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Закарпатський апеляційний суд постановою від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову через його недоведеність. При цьому зазначив, що безпідставним є посилання позивачки на те, що державний виконавець допустив порушення при підготовці електронних торгів, а саме невчасно її повідомив про визначення вартості майна, оскільки дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання таких торгів недійсними. У матеріалах справи немає доказів того, що ОСОБА_1 не погоджуючись оцінкою нерухомого майна, оскаржувала визначену вартість чи дії державного виконавця під час виконавчого провадження. Також апеляційний суд вважав безпідставними доводи в частині того, що оскаржені торги є недійсними через незазначення розміру земельної ділянки та її кадастрового номера, оскільки це не є безумовною підставою для визнання їх недійсними. Крім того апеляційний суд вважав помилковими доводи позивачки про те, що на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки ОСОБА_3 має у власності інше нерухоме майно, в якому вона зареєстрована - квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У липні 2021 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, адже підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02 січня 2020 року, є недодержання під час його укладення частини шостої статті 120 ЗК України та частини другої статті 377 ЦК України (тут і далі у редакціях чинних на час виникнення спірних правовідносин), а саме відсутність та незазначення кадастрового номера земельної ділянки, на якій розміщене домоволодіння. Оскільки сторони договору купівлі-продажу житлового приміщення не отримали та не провели державну реєстрацію кадастрового номера земельної ділянки, то такий договір є недійсним.

У жовтні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Мурін О. С. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наявним у матеріалах справи. При цьому зазначив, що позивачка не навела підстав для визнання електронних торгів недійсними.

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 подала відповідь на відзив на касаційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

04 жовтня 2021 року справа № 303/1514/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 25 липня 2007 року згідно з нотаріально посвідченим договором іпотеки № PCL-801/134/2007 (майнова порука) укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як іпотекодержателем та ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_1 як іпотекодавцем для забезпечення виконання боржником ОСОБА_5 боргових зобов`язань за кредитним договором від 25 липня 2007 року № СNL-801/053/2007, іпотекодавець передала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 66,30 кв. м та загальною вартістю 83 139,00 грн.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 жовтня 2012 року у справі № 0707/5691/2012, зокрема, в рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором в розмірі 168 326,44 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 25 липня 2007 року № РСL-801/134/2007, тобто будинок АДРЕСА_1 , що належав на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу на публічних торгах, у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

ОСОБА_1 рішення суду у справі № 0707/5691/2012 в добровільному порядку не виконала.

З листа управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області від 21 жовтня 2019 року відомо, що у Мукачівському районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області на виконанні перебуває виконавчий лист від 17 квітня 2013 року № 2/0707/2266/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 170 146,44 грн. 08 липня 2015 року державний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження та наклав арешт на майно боржниці.

10 липня 2019 року державний виконавець повторно прийняв постанову про опис та арешт майна (коштів) боржниці, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 , а 21 жовтня 2019 року з метою визначення вартості описаного майна боржниці - про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна експертна служба». Після чого було виготовлено звіт про оцінку майна.

02 січня 2020 року на веб-сайті ДП «Сетам» відбулися електронні торги за лотом № 392835 з реалізації предмета іпотеки - незавершене будівництвом житлового будинку, загальною площею 327,00 кв. м (ступінь готовності не встановлена), за адресою: АДРЕСА_1 , зі стартовою ціною продажу 203 700 грн. Переможцем цих торгів став ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом від 02 січня 2020 року № 458140.

З матеріалів виконавчого провадження також відомо, що Мукачівський районний відділ державної виконавчої служби листом від 10 липня 2019 року № 10264 надсилав ОСОБА_3 постанову від 10 липня 2019 року про опис та арешт її майна (коштів); листом від 27 листопада 2019 року № 48063137/19/16479 надсилав для ознайомлення копію витягу звіту про оцінку її майна вартістю 203 700,00 грн з одночасним роз`ясненням їй права в разі незгоди оскаржити в судовому порядку результати визначення вартості й оцінки майна; 14 січня 2020 року складено акт про реалізацію предмета іпотеки, а постановою від 03 лютого 2020 року закінчено виконавче провадження.

2. Позиція Верховного Суду

Підставою касаційного оскарження у цій справі ОСОБА_1 вказувала те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно тоді, коли відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

У пункті 4 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Результат аналізу пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку), то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України та статтею 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК Україниу разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частинами першою, другою, шостою статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16.

Тобто для визнання судом електронних торгів недійсним необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас з порушенням прав та законних інтересів особи, яка їх оспорює.

В оцінці спірних правовідносин Верховний Суд враховує і те, що позивачка не була власником земельної ділянки, якій не було присвоєно кадастрового номера, а тому її продаж на електронних торгах без зазначення кадастрового номеру не впливає на її права.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 274/2561/16-ц (провадження № 61-19647св18) та від 11 вересня 2019 року у справі № 619/1392/17 (провадження № 61-27168св18).

Таким чином, Верховний Суд у своїх постановах вже неодноразово викладав висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (Рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України» (Diya 97 v. Ukraine), заява № 19164/04, § 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд встановив, що існують висновки Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах,і суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції з урахуванням таких висновків, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження за касаційною скаргою.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у справі № 303/1514/20 за позовом ОСОБА_1 до Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 про визнання електронних торгів недійсними.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов