П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Хейло Я.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2021 року в справі номер 243/5143/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2021 до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що фактично 06 січня 2021 року він звернувся до Головного управління Національної поліції в Донецькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, що зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі Інформаційний портал Національної поліції України за номером 524.

Ухвалою слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2021 року №1-кс/243/83/2021 по справі №243/210/21 зобов`язано уповноважену посадову особу Слов`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, викладені у заяві - повідомленні ОСОБА_1 від 06 січня 2021 року, що зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за №524, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати ОСОБА_1 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Посадові особи ГУНП в Донецькій області вищевказану ухвалу фактично не виконали, оскільки відомості, що викладені у заяві №524, не були внесені до ЄРДР за №0000060 від 22.01.2021 року, не надали у встановлені строки витяг з ЄРДР ОСОБА_1 За чотири місяця досудового розслідування не було встановлено власників земельної ділянки та житлового будинку, не встановлено, які саме дії ОСОБА_2 оспорює ОСОБА_1 , не встановлено, чи були дії ОСОБА_2 самовільними та не надана їх правова кваліфікація; не перевірений факт завдання шкоди ОСОБА_1 .

Спричинена йому, ОСОБА_1 , бездіяльністю відповідача моральна шкода полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву. Спричинену відповідачем йому моральну шкоду він оцінює у розмірі 216000 грн, яку він визначив на підставі методики професора ОСОБА_3 , і яку вважає такою, що спроможна обґрунтувати грошовий еквівалент його душевних, моральних страждань.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2021 року та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що розгляд судом першої інстанції даної справи у спрощеному провадженні був недоцільним, в той час як справа є складною за обставинами, що підлягають доказуванню, і складною по встановленню спірних правовідносин.

Рішення є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню, як таке, що винесено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та з порушеннями норм процесуального та матеріального права.

Суд першої інстанції порушив право позивача на справедливий суд, оскільки не розглянув жодного аргументу позивача, що були викладені ним у позовній заяві.

Відповідач ГУ НП в Донецькій області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

У відзиві відповідач посилається на положення статей 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, статтю 303 КПК України, та зазначає, що незгода позивача з прийнятими слідчими процесуальними рішеннями, що можуть бути ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Від Державної казначейської служби України відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до талону - повідомленню єдиного обліку №524 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення Слов`янського ВП ГУ НП в Донецькій області 06.01.2021 року було зареєстровано в ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» за №524 заяву ОСОБА_1 (а.с. 8).

Ухвалою слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду від 18 січня 2021 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Уповноважених посадових осіб ГУ НП у Донецькій області; зобов`язано відповідальних посадових осіб внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 , що зареєстрована в ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» за №524 (а.с. 9).

Згідно з витягом з ЄРДР № 0000060 від 22.01.2021 року розпочато досудове розслідування на підставі ухвали слідчого судді Слов`янського міськрайонного суду від 18 січня 2021 року (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлена вина відповідача та його бездіяльність визнана неправомірною позивачем не надано, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві не доведено, підстави для задоволення позову за вимогами ст. 1176 ЦК України відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбаченої в ч. ч. 1 - 5 цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Стосовно вирішення спорів про відшкодування шкоди за цими статтями доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з пунктом 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо

предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт

невнесення посадовими особами ГУ НП у Донецькій області відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та тривалість строків досудового розслідування, не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст. ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу національної поліції, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача.

Тобто, позивач має надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення саме йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлена вина відповідача, та його бездіяльність визнана неправомірною, позивачем не надано, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві не доведено, а тому суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому, що викладено в позовній заяві. Зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції, який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Моральна шкода обґрунтовувалася бездіяльністю ГУ НП в Донецькій області щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань даних про вчинене кримінальне правопорушення. Зазначені позовні вимоги були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів

учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права. В оскарженому судовому рішенні повно і всебічно з`ясовано обставини з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Суддя: