Єдиний унікальний номер судової справи: 487/8545/19
Провадження № 22-ц/812/97/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача - Іванової Т.В. , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Івановою Тетяною Вікторівною

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Кузьменка В.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомістю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомостю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначав, що йому належить квартира АДРЕСА_1 , яка залишилась йому у спадок після смерті батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після якого він своєчасно через свого представника звернувся до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини.

Незадовго до своєї смерті - 25 травня 2016 року його батько зареєстрував у спірній квартирі ОСОБА_3 , яка після смерті батька залишилась в ній проживати.

На неодноразові прохання, попередження та вимоги про необхідність виселитись із займаної кварти відповідачка не реагує, вивозити свої речі відмовляється.

Посилаючись на безпідставне перебування відповідачки в належній ОСОБА_2 квартирі, без належної його згоди, що порушує його права як власника нерухомого майна, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні нерухомістю шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Заперечуючи проти позову, відповідачка у відзиві посилалася те, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на квартиру, а тому позовні вимоги вважає передчасними.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано жодних та допустимих доказів, правовстановлюючих документів на підтвердження того, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішенням суду представник позивача - адвокат Іванова Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його необґрунтованість та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не застосував закон, який підлягає застосуванню до виниклих правовідносин, також проігнорував ч. 5 ст. 1268 ЦК України відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а незалежно від часу реєстрації права власності на неї. Крім того, на день подання апеляційної скарги ОСОБА_2 вже отримано свідоцтво про право на спадщину після смерті його батька - ОСОБА_5 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_3 не з`явилась надала заяву про розгляд апеляційної скарги у її відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Крім того, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9-11, 57-58).

Згідно довідки ЖКП «Бриз» від 25 лютого 2017 року у вказаній вище квартирі з 25 травня 2016 року зареєстрована ОСОБА_3 , 1970 року народження та яка на теперішній час в ній проживає (а.с.12).

Зі змісту довідки ЖКП «Бриз» вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована у спірній квартирі як цивільна дружина.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та зміну черговості спадкування відмовлено (а.с. 78-86).

Як встановлено, сторони у справі не є членами однієї сім`ї, крім того, відповідачка не була й членом сім`ї померлого ОСОБА_8 , що підтверджуються рішенням суду.

За таких обставин, ОСОБА_2 , як власник спірної квартири, має право вимагати від відповідачки, яка не є членом його сім`ї, усунення порушень його права власності на спірну квартиру шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Разом із тим, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Права позивача як власника спірної квартири порушуються відповідачкою.

Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого 13 лютого 1997 року Житлово-комунальним управлінням ДП Чорноморський суднобудівний завод, ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_2 на праві приватної спільної сумісної власності на підставі Закону України «Про приватизацію. державного житлового фонду» (а.с. 102).

Крім того, на підставі договору № 0418-Н купівлі-продажу майна від 24.03.2000 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 104- 105).

При таких обставинах колегія вважає, що питання втручання у право на житло відповідачки та право на повагу до її приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, належним чином оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Як встановлено, таке втручання є виправданим та пропорційним, оскільки позивач на законних підставах набув право власності на спірну квартиру, відповідачка не є членом його сім`ї, на час виникнення спору відповідачка забезпечена іншим житлом. Крім того, позивач у передбачений законом спосіб звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, вимоги позивача до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомості шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 921 грн. (768,40 грн. за подання позову + 1 152,60 грн. - за подання апеляційної скарги).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Івановою Тетяною Вікторівною - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомістю шляхом виселеннябез надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні нерухомістю ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 24 травня 1996 року) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт Республіка Молдова НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 921 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.