Провадження № 2/752/9552/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.11.2021 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

за участі секретаря - Потапенко Д.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Київським заводом «Радар» від 21.03.2000 року. Співвласниками квартири також є: його дружина ОСОБА_3 та дочка дружини - ОСОБА_4 ( ОСОБА_7, ОСОБА_8 ), що підтверджується, окрім вищевказаного свідоцтва, також договором дарування.

Зазначає, що у вказаній квартирі зареєстрований, окрім співвласників, відповідач - ОСОБА_2 30.09.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, який 06.12.2019 року розірвано заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва.

Позивач також вказує, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з 2001 року, що підтверджується актами про не проживання.

Оскільки наявність реєстрації відповідача перешкоджає реалізації права власності на нерухоме майно в повному обсязі, позивач просить в судовому порядку визнати відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням.

Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 12.10.2021 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву.

На підставі положень ст. 274-279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, на підставі наданих доказів, які досліджені судом.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить позивачеві та членам його сім`ї на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.03.2000 року (а.с. 10).

У квартирі АДРЕСА_1 , з 04.07.2006 року зареєстрований відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актом комісії ДП «Наш дім» від 12.09.2021 року та витягом з реєстру територіальної громади м. Києва від 22.07.2021 року (а.с.19, 22).

Відповідно до акту ДП «Наш дім» від 12.09.2021 року, ОСОБА_2 1970 року народження, в квартирі АДРЕСА_1 , не проживає.

Згідно з актами про встановлення факту не проживання в квартирі від 25.06.2018 року та від 01.07.2019 року, ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Підставами звернення позивача до суду з даним позовом є порушення права власності без позбавлення права користування і володіння майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Згідно з положеннями статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не проживає в зазначеному житлі, що підтверджується актом ДП «Наш дім» від 12.09.2021 року та актами про встановлення факту не проживання в квартирі від 25.06.2018 року та від 01.07.2019 року, не несе витрат на його утримання.

Будь-які докази, що відповідачу створювались перешкоди у користуванні жилим приміщенням матеріали справи не містять.

Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим він підлягає задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати у справі, що складаються з судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 274-279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя