Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 175/5631/13

провадження № 61-11545св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року у складі судді

Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 09 червня 2021 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю

«ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 10 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML-301/544/2007, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 127 000,00 швейцарських франків в порядку та на умовах, визначених кредитним договором.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором 10 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (з кожним окремо) були укладені договори поруки.

Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 01 серпня 2013 року становить 6 285 197,49 грн, з яких:

125 004,91 швейцарських франків, що еквівалентно 1 068 366,96 грн, - заборгованість за кредитом; 26 569,53 швейцарських франків, що еквівалентно 227 079,14 грн, - заборгованість за процентам за користування кредитом; 583 828,82 швейцарських франків, що еквівалентно

4 989 751,38 грн, - пеня, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути вказану заборгованість з відповідачів у солідарному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № ML-301/544/2007 у розмірі 6 285 197,49 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором щодо вчасного повернення кредитних коштів із нарахованими на них відсотками, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку у заявленому позивачем розмірі.

Короткий зміст постанов судів апеляційної та касаційної інстанції

У суді апеляційної інстанції справа розглядалася неодноразово.

Так, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня

2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2014 року залишено без змін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2014 року скасовано частково в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судових витрат в розмірі по 1 147,00 грн з кожного.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що з договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строк, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до остаточного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитним договором (пункт 6.2 договору) не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають до застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України, згідно із якими порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.В даному випадку протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не пред`явило вимоги до поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому порука є припиненою.

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року частково задоволено касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2019 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходив із того, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що у кредитному договорі строк виконання основного зобов`язання визначений до 10 вересня 2030 року, отже не можна вважати поруку припиненою щодо усієї частини заборгованості за кредитним договором. Крім того, суд, відмовивши у задоволенні позову до ОСОБА_3 , не звернув уваги на те, що останній рішення суду першої інстанції не оскаржував. Верховний Суд зазначив, що, відкривши апеляційне провадження у справі, яка вже була предметом перегляду судами апеляційної та касаційної інстанцій, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення обставин справи, що мають значення для вирішення спору з дотриманням принципу юридичної визначеності, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови у позові до поручителів повністю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня

2013 року - без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач у межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, звернувся до суду із позовом до поручителя ОСОБА_2 , а тому підстав для припинення поруки немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з нього солідарно з позичальником та іншим поручителем заборгованості у розмірі 883 627,80 грн, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду, у зв`язку з якими скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду, що є порушенням приписів частини п`ятої статті 411 ЦПК України. Так, суд апеляційної інстанції не встановив, щодо яких саме платежів припинилася порука, з огляду на те, що останній платіж позичальник внесла 12 січня 2009 року, а позивач звернувся до суду із позовом у серпні 2013 року. Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на відсутність розгорнутого розрахунку заборгованості. У матеріалах справи міститься лише розрахунок із зазначенням складових розміру заборгованості, що є неналежним доказом наявності заявленої заборгованості. Вважає, що розмір пені є значно завищеним.

Відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2021 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 вересня 2021 року було відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 24 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є

ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ML-301/544/2007, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 127 000,00 швейцарських франків під 3,99% річних + FIDR, із датою остаточного повернення кредиту 10 вересня 2030 року.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором 10 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (з кожним окремо) були укладені договори поруки.

Відповідно до пунктів 4.1 договорів поруки ці договори набирають чинності з дати їх підписання сторонами і діють до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором.

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалося на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору та наявності заборгованості станом на 01 серпня 2013 року у розмірі

6 285 197,49 грн, з яких: 125 004,91 швейцарських франків, що еквівалентно 1 068 366,96 грн, - заборгованість за кредитом; 26 569,53 швейцарських франків, що еквівалентно 227 079,14 грн, - заборгованість за процентам за користування кредитом; 583 828,82 швейцарських франків, що еквівалентно

4 989 751,38 грн, - пеня.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язань за кредитним договором від 10 вересня 2007 року, дійшли обґрунтованих висновків про стягнення з поручителя ОСОБА_2 як солідарного з позичальником боржника суми заборгованості за кредитом у розмірі 1 068 366,96 грн, що еквівалентно 125 004,91 швейцарських франків, а також процентів за користування кредитом у розмірі 227 079,14 грн, що еквівалентно

26 569,53 швейцарських франків, яка визначена станом на 01 серпня

2013 року.

Доводи касаційної скарги про неправильність розрахунку кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки на його спростування

ОСОБА_2 не надав власного розрахунку та доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Посилання у касаційній скарзі на припинення поруки в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів судом касаційної інстанції відхиляються, оскільки заявник не надав доказів, які б підтверджували такі обставини. Отже, відповідачем не спростовано доводи позивача щодо наявності заборгованості за тілом кредиту та процентами у заявленому ним розмірі, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про задоволення позову у цій частині.

Разом із тим, оцінюючи доводи касаційної скарги щодо розміру пені, колегія суддів дійшла таких висновків.

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

У разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Установлено, що умовами кредитного договору передбачено відповідальність позичальника у випадку порушення зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів у визначені цим договором строки у вигляді сплати пені у розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки (пункт 4.1.1 кредитного договору). Сума заборгованості за тілом кредиту та процентами склала 1 295 446,10 грн, а нарахована позивачем пеня - 4 989 751,38 грн.

Отже, висновок судів про стягнення з ОСОБА_2 як солідарного з позичальником боржника на користь позивача пені у розмірі 4 989 751,38 грн, яка більше ніж у три рази перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами, не можна вважати законним і обґрунтованим, тобто таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою (постанова Верховного Суду

від 23 жовтня 2019 року у справі № 756/63/15).

Оскільки умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, то між ними відповідно до статей 553, 554 ЦК України не виникає солідарного зобов`язання, тому судові рішення в частині стягнення заборгованості із ОСОБА_2 солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 слід змінити і стягнути таку заборгованість із урахуванням зменшеного розміру пені з ОСОБА_2 солідарно лише з позичальником ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 як солідарного з позичальником боржника на користь ТОВ «Факторинг Україна» пені підлягають зміні зі зменшенням її розміру з 4 989 751,38 грн до 1 295 446,10 грн (що становить розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами).

Виходячи із зазначеного, змінюється загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 27 грудня 2013 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 09 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.

Суму заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2007 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 солідарно із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», змінити, визначивши її у розмірі 2 590 892,20 грн, яка складається із: 1 068 366,96 грн - тіло кредиту; 227 079,14 грн - проценти; 1 295 446,10 грн - пеня.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович