Постанова

Іменем України

10 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 640/6660/17

провадження № 61-10230св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації ХМР,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - відділ реєстрації місця проживання у Київському районі міста Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації ХМР, про усунення перешкод у користуванні майном

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року у складі судді Нев`ядомського Д. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Овсяннікової А. І., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з цієї квартири та зняття їх з реєстраційного обліку у ній.

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 08 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Комар О. Ю. за реєстровим номером 140.

Після укладення договору з`ясувалося, що у квартирі, яку він придбав, зареєстровані та проживають ОСОБА_2 і ОСОБА_5 , які не є членами його сім`ї, які незважаючи на його заперечення продовжують безпідставно проживати у квартирі та добровільно звільняти її відмовляються.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Київський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 15 січня 2018 року позов задовольнив частково. Усунув ОСОБА_1 перешкоди у володінні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення. Вирішив питання про розподіл судових витрат. У решті позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідачі не є власниками спірної квартири та членами сім`ї позивача, а тому наявні підстави для задоволення позову в частині усунення позивачу перешкод у володінні та користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_6 . Судове рішення про виселення відповідачів з указаної квартири є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку у ній.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Харківський апеляційний суд постановою від 15 квітня 2019 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції обставини справи з`ясував в повному обсязі, правильно визначив суть і характер правовідносин сторін та застосував норми матеріального права, що їх регулюють. Доводи апеляційної скарги цього висновку суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, заяви, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 16 травня 2019 року, ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суди не надали оцінки тому, що волевиявлення на відчуження квартири вона не мала, квартира вибула з її володіння внаслідок шахрайських дій, у зв`язку з чим порушено кримінальну справу за частиною четвертою статті 190 КК України. У спірній квартирі проживають та зареєстровані вона і її колишній чоловік ОСОБА_3 . Наразі в суді знаходиться цивільна справа за її позовом про визнання правочинів щодо спірної квартири недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, однак такі доводи апеляційний суд залишив поза увагою.

Крім цього, апеляційний суд розглянув справу без участі відповідачів, які не були належним чином повідомлені про розгляд справи 15 квітня 2019 року.

23 травня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_3 , в якій він зазначає, що не згодний з ухваленими у справі судовими рішеннями, оскільки іншого житла він не має. Крім цього, він не був належним чином повідомлений про розгляд справи апеляційним судом.

Ураховуючи, що ОСОБА_3 не звернувся з касаційною скаргою на ухвалені у справі судові рішення та не подав заяви про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_2 , заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2018 року та постанова Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Харкова.

14 червня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яку він 08 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Комар О. Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 142, відчужив ОСОБА_1 , який зареєстрував право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 140.

ОСОБА_2 зареєстрована у цій квартирі з 10 березня 1995 року, а ОСОБА_3 - з 17 листопада 2011 року.

Відповідачі добровільно із спірної квартири не виселяються, відповідно до висновку ДОП Київського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції Тимченка Ф. В. громадянин ОСОБА_3 викликав поліцію, оскільки невідомі особи намагалися залізти до квартири АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга надійшла до Верховного Суду до 08 лютого 2020 року, її розгляд Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає

частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом із цим кожен має право на житло (стаття 47 Конституції України).

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних прав людини (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про усунення позивачу перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 , водночас не дослідив питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування житловим приміщенням.

У справі, що розглядається, виселення ОСОБА_2 у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення її права на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Діючи добросовісно, продавець мав би повідомити покупця квартири про права на житло у ній інших осіб, а набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею особами, що зареєстровані в ній, однак цього не зробив.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд приймає доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права при перегляді справи в апеляційному порядку.

Аргументи касаційної скарги про розгляд справи без належного повідомлення заявника на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, пред`явленого до ОСОБА_2 , скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун