Ухвала

16 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 645/6828/19

провадження № 61-208ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 , який є її сином, зареєстрований в указаній квартирі та проживав за указаною адресою до 2016 року. З 2016 року відповідач у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, в утриманні квартири участі не приймає, його особистих речей у квартирі немає та квартирою не цікавиться. Також позивач вказала, що перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинила, місце проживання відповідача на теперішній час їй не відомо. У зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача за вказаною адресою, позивач має складнощі з оформленням субсидії, сплачує комунальні послуги за двох осіб, проте проживає сама, також в подальшому це може призвести до складнощів у разі необхідності розпорядження вказаною квартирою. На підставі викладеного, позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач без поважних причин не проживає у спірній квартирі з 2016 року, у квартирі відсутні його речі, він не сплачує комунальних послуг.

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як і обставин, що ОСОБА_2 втратив інтерес до спірного житла. Крім того, в квартирі зареєстровані неповнолітня дитина, право на користування якої спірною квартирою порушено внаслідок ухвалення оскарженого рішення суду.

Апеляційний суд зазначив, що згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» та має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Із урахуванням установлених обставин, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням буде становити для нього надмірний тягар.

Також, апеляційний суд зробив висновок про те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом, що відбулося де-факто внаслідок ухвалення оскарженого рішення суду. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За таких обставин, суд зробив висновок про відсутність законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, а позивач, у свою чергу, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним позивачу житловим приміщенням. Суд зазначив, що тимчасове не проживання батька дитини у спірній квартирі, за недоведеності іншого, не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. До такого висновку щодо застосування наведених норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2019 року у аналогічній справі № 210/1857/15-ц (провадження № 61-9505св18).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що позивач всупереч свого процесуального обов`язку у контексті наведеної норми статті 405 ЦК України не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у квартирі більше року без поважних причин та про необхідність позбавлення права на житло малолітньої дитини, а тому її позов за недоведеністю не підлягає задоволенню.

ОСОБА_1 30 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У січні 2021 року на виконання ухвали Верховного Суду від 20 січня 2021 року особа, яка подала касаційну скаргу, подала уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Обґрунтовуючи необхідність відступлення від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає, що у даному випадку спір фактично стосується права користування (та подальшої можливості втрати реєстрації місця проживання) житловим приміщенням саме ОСОБА_2 та у разі визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням при факті реєстрації його дитини за адресою позивача, що ним не оспорюється, права дитини ніяким чином не порушуються. Реєстрація місця проживання батька (відповідача) окремо від реєстрації місця проживання його дитини, жодним чином не порушує права відповідача. Позивач у касаційній скарзі звертає увагу на те, що Верховний Суду у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 623/2055/18 в аналогічних правовідносинах зробив висновок про вирішення спору на користь власника будинку та позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням при фактичному залишенні зареєстрованою його дитини за відповідною адресою. Тобто, у цій справі ключовим моментом спірних правовідносин є те, що відповідач відповідає умовам, встановленим статтею 405 ЦК України для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Окрім цього, у цій справі не заявлено позовних вимог про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням доньки відповідача. У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц, яку застосовано апеляційним судом при ухваленні оскарженої постанови, викладено висновок щодо застосування норм права зовсім в інших правовідносинах, а саме: у спорі про позбавлення саме неповнолітньої дитини права користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат