Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 373/651/20

провадження № 61-3396 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року у складі судді Керекези Я. І. та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 26 січня 2017 року між нею та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого вона надала відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 35 000 дол. США на строк до 01 квітня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою.

На час подання позову відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, грошові кошти не повернув, незважаючи на її неодноразові звернення до відповідача з відповідними вимогами.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути грошові кошти у сумі 35 000 дол. США, що станом на 26 січня 2017 року еквівалентно 952 000 грн; стягнути з відповідача на її користь суму інфляційних втрат - 235 927,62 грн та 3 % річних - 88 810 грн, а також 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про поновлення строку позовної давності, у якій посилалась на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин та заборонено роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема, закладів побутового обслуговування населення. Постановою Міністерства охорони здоров`я від 09 травня 2020 року № 16 затверджено Тимчасові рекомендації щодо організації протиепідемічних заходів при здійсненні дозволених видів діяльності, які передбачають приймання відвідувачів в офісних приміщеннях, на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Зазначала, що у зв`язку з послабленням карантину з 11 травня 2020 року, саме з цього часу вона мала змогу звернутися за правовою допомогою, а тому просила визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити цей строк.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 несплачену суму боргу за договором позики від 26 січня 2017 року у розмірі 35 000 дол. США та 3 % річних у розмірі 107 216 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення із відповідача боргу за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 35 000 дол. США підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою відповідачем розпискою, встановлений договором строк для повернення боргу закінчився, а наявність у позивача оригіналу боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Врахувавши, що предметом договору позики є грошові кошти в іноземній валюті (долари США), суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, суд першої інстанції виходив із того, що 3 % річних підлягають стягненню весь період прострочення боргового зобов`язання, а саме за період з 02 квітня 2017 року по день ухвалення судового рішення - 02 листопада 2020 року, в гривневому еквіваленті, що становить 107 216,50 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що наслідки порушення договору позичальником, встановлені статтями 625, 1050 ЦК України, не передбачають відшкодування моральної шкоди. Також суд вважав, що позивачем не пропущено строк для звернення до суду з позовом, зважаючи на карантинні обмеження, запровадженні в країні з 12 березня 2020 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задоволено частково. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року у частині вирішення заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності у спорі змінено з викладенням мотивувальної частини рішення з цього питання у редакції цієї постанови.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних змінено, зменшено суму 3 % річних, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 26 січня 2017 року, з 107 216,50 грн до 88 810 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення боргу за договором позики від 26 січня 2017 року в розмірі 35 000 дол. США, який у порушення зобов`язань не повернутий відповідачем в обумовлений договором строк, а також 3 % річних від простроченої суми, розмір яких апеляційний суд зменшив зі 107 216,50 грн до 88 810 грн, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог, які в ході розгляду справи позивач не уточнювала.

Апеляційний суд також погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, зазначивши, що поклавши в основу рішення лише положення Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ про продовження процесуальних строків, зокрема, визначених статтями 257, 258 ЦК України, суд першої інстанції залишив поза увагою норми ЦК України, яким регламентований порядок застосування строку позовної давності, зокрема, частини п`ятої статті 267 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначав неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц тощо, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказував на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 373/651/20 із Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, у порушення вимог статті 13 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35 000 дол. США, оскільки у своєму позові позивач не конкретизувала з кого саме та на чию користь підлягають стягненню зазначені кошти. Суди не звернули увагу на те, що в позові ОСОБА_1 зазначала, що передала ОСОБА_2 грошові кошти в національній грошовій

одиниці - гривні, в той же час просила стягнути суму позики у доларах США. Відповідач категорично заперечує отримання від ОСОБА_1 будь-яких коштів та існування між сторонами договірних зобов`язань. При вирішенні питання про застосування строку позовної давності судами порушено норми матеріального права та не враховано, що останнім днем для звернення позивача до суду з позовом було 01 квітня 2020 року, а положення Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ, яким внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрали чинності 02 квітня 2020 року, тобто станом на 01 квітня 2020 року (останній день подачі позову) не діяли. Вважав, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив позивачу строк позовної давності без належних на те підстав.

Судові рішення оскаржуються у частині вирішення задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , тому в іншій частині касаційному перегляду не підлягають в силу вимог статті 400 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 26 січня 2017 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в позику грошові кошти у сумі 35 000 дол. США, які зобов`язувався повернути в строк до 01 квітня 2017 року, що підтверджується оригіналом розписки (а. с. 56).

ОСОБА_2 не виконав умов укладеного договору позики та у визначений сторонами у договорі позики строк кошти позикодавцю не повернув.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив клопотання про застосування строку позовної давності (а. с. 60-64).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення у частині відмовлення у задоволенні позовних вимог не оскаржуються, отже не є предметом перегляду у касаційному порядку.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилами, передбаченими статтями 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, з`ясувавши правову природу укладеного сторонами договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики та у визначений сторонами у договорі позики строк кошти позикодавцю не повернув, отже боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу та 3 % річних від простроченої суми, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Судами правильно враховано, що факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 35 000 дол. США підтверджується розпискою відповідача, написання якої ним не спростовано, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Судами становлено, що строк повернення грошових коштів за договором позики від 26 січня 2017 року сторонами визначено до 01 квітня 2017 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив клопотання про застосування позовної давності (а. с. 60-64).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Врахувавши, що останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 01 квітня 2020 року, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлені з 12 березня 2020 року карантинні обмеження, які діяли на час закінчення строку позовної давності, вимоги статті 257, частини п`ятої статті 267 ЦК України, пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та встановлені судами обставини, суд апеляційної інстанції, змінюючи мотиви суду першої інстанції в частині вирішення питання про застосування строку позовної давності, дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропущення позивачем строку позовної давності з огляду на існування підстав для захисту порушеного права позивача.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та надали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Посилання касаційної скарги на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц тощо, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не конкретизовані позовні вимоги, зокрема, у пункті 2 прохальної частини позову не зазначено прізвищ, імені та по-батькові позивача і відповідача, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки у позові чітко зазначено як особу позивача, так і особу відповідача, в інших пунктах прохальної частини позову, зокрема, у пунктах 3, 4, 5 чітко викладено позовні вимоги щодо стягнення коштів саме з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 . При викладенні прохальної частини позовної заяви позивач припустилася описки, але за будь-яких обставин дана технічна помилка (описка) не є порушенням принципу диспозитивності цивільного процесу та не впливає на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович