Справа № 125/909/21
Провадження № 22-ц/801/2391/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Салдан Ю. О.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 рокуСправа № 125/909/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю, Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Француз М. Г.

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач Копайгородська селищна рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року, постановлене у складі судді Салдан Ю. О. в м. Бар, повне судове рішення складено 15 вересня 2021 року,-

в с т а н о в и в:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Копайгородської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у якому висувала вимогу визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок розташований по АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позов, зазначила, що з 2005 року вона користувалась земельною ділянкою біля будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 на праві приватної власності. ОСОБА_2 вибув з смт. Копайгород за межі України, місце перебування його наразі невідоме, з відома селищної ради, ОСОБА_1 з чоловіком і неповнолітніми дітьми почали проживати у вказаному домоволодінні. Зазначає, що з 2007 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується домоволодінням і земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, сплачує земельний податок. Стверджує, що інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно немає, за весь час проживання та користування будинком (більше 13 років), ніхто не висував вимогу про її виселення з будинку.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заволодіння ОСОБА_1 житловим будинком не можна вважати добросовісним в розумінні частини 1 статті 344 ЦК України, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Суд першої інстанції зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України, а за відсутності ознаки добросовісності заволодіння подальше відкрите і безперервне володіння не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_1 , 18 жовтня 2021 року подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Основні доводи апеляційної скарги аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та зводяться до того, що суд невірно оцінив фактичні обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність добросовісного заволодіння чужим майном. Зазначає, що заселилась у спірний будинок, поставивши до відома селищну раду, жодних заперечень чи вимог про звільнення будинку з 2007 року не було. Стверджує, що селищна рада не бажає визнавати майно безхазяйним та брати його на баланс, і не вимагає звільнення будинку, не заперечує проти проживання у будинку сім`ї ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу від Копайгородської сільської ради, впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надійшов. Натомість, 06 листопада 2021 року, надійшла заява (а.с. 143 - 144), з проханням скасувати рішення Барського районного суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року, задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на нерухоме майно - житловий будинок в АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Вітюк В. В. апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, рішення суду першої інстанції просили скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник Копайгородської селищної ради Барського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, 22 листопада 2021 року засобами електронного звязку була подана заява (Вх. № ЕП 4963) про проведення судового засідання без участі представника виконкому селищної ради, позов визнає повністю (а.с. 155 - 156).

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

Згідно договору купівлі - продажу від 24 квітня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори Любарською Л. С. (а.с. 21 24), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником домоволодіння номер АДРЕСА_1 .

Рішенням Копайгородської селищної ради Вінницької області 2 сесії 7 скликання від 04 грудня 2015 року вулиця Леніна перейменована на вулицю Центральну без зміни нумерації будинків (а.с. 25).

Згідно акту № 100 складеного Копайгородською селищною радою Вінницької області 03 грудня 2020 року у будинку номер АДРЕСА_1 , з 2007 року фактично проживає без реєстрації позивач ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 та трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 26).

Згідно довідки Копайгородської селищної ради Вінницької області № 1198 виданої 20 травня 2021 року ОСОБА_1 без реєстрації проживає у будинку номер АДРЕСА_1 та використовує його відкрито та безперешкодно з 2007 року, проводить ремонт будинку, обробляє присадибну ділянку, регулярно сплачує всі необхідні податки (а.с. 39).

Між сторонами виник спір з приводу набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю (глава 24 ЦК України «Набуття права власності»).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Суд першої інстанції вірно послався на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) зробив висновок, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Верховний Суд визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позивач як володілець майна повинен був бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримає це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття володіння її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18).

Установивши, що позивач знав про власника спірного будинку з моменту вселення та проживав у ньому за згодою власника ОСОБА_2 , який не відмовлявся від свого права власності на будинок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності, а сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Власність зобов`язує (частина четверта статті 319 ЦК України), однак на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга статті 317 ЦК України).

Нездійснення особою власних повноважень власника, зазвичай, не призводить до припинення права власності. Спірна будівля перебуває у власності ОСОБА_2 про що позивачеві відомо, а тому її проживання у будинку, оплата комунальних платежів, земельного податку, тощо, свідчить лише про утримання майна, яким вона користується, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Також вірним є висновок суду першої інстанції про неприйняття визнання позову відповідачем.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як такого що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України), слід зазначити наступне: за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 1 377 грн 50 коп. судового збору, проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за нею.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2021 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк