Справа №760/2319/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.09.2021 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі судді Зуєвич Л.Л., за участю:

секретаря судового засідання - Кушніра Р.С.;

позивача - ОСОБА_1 (особисто, паспорт);

представника Департамент патрульної поліції - Поліщука М.В. (самопредставництво, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань),

представника Головного управління Національної поліції в Київській області - Лиманюк О.В. (самопредставництво, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (адреса: АДРЕСА_1 ) до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України /далі - Департамент патрульної поліції/ (; адреса: 03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3), Державної казначейської служби України /далі - Казначейська служба/ (; адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6), Головного управління Національної поліції в Київській області /далі - Управління поліції/ (адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рух справи

29.01.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 27.01.2021, в якій позивач просить: стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 000 000 000 грн (один мільярд) у вигляді відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю співробітників Департаменту патрульної поліції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03.02.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 25.02.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25.02.2021 підготовче засідання було відкладено до 29.03.2021 у зв`язку залученням до участі у справі Управління поліції в якості співвідповідача.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.03.2021 задоволено клопотання Управління поліції про відкладення підготовчого засідання на іншу дату у зв`язку з зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні. Підготовче засідання було відкладено на 26.05.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.05.2021 закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті було призначено на 13.09.2021.

У судове засідання, призначене на 13.09.2021 з`явились учасники судового процесу, які підтримали вимоги та доводи, викладені ними у письмових заявах.

Обґрунтування позову

В позовній заяві ОСОБА_1 звертає увагу, зокрема, на наступне:

«06» березня 2020 року рухаючись на автомобілі Hyundai Tucson номерний знак НОМЕР_1 , не порушуючи правила дорожнього руху, о 06 годині 20-25 хв. Позивач був зупинений на вимогу поліцейського. Вказаний працівник поліції, підійшов до автомобіля Позивача зі сторони водійських дверей та представився працівником поліції та назвався як ОСОБА_2 . При цьому, останній не пред`явив службове посвідчення, як це передбачено ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - ЗУ «Про Національну поліцію»). Крім того, ОСОБА_2 не повідомив про причину зупинки автомобіля Позивача, почав вимагати у Позивача надати йому водійське посвідчення та документи на автомобіль. Також, ОСОБА_2 не дотримався вимог ч.3 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію», якою передбачено, що поліцейський зобов`язаний проінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки.

Враховуючи той факт, що, у працівника поліції, фактично, не було підстав для зупинки автомобіля під керуванням Позивача, як це передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію», Позивач попросив пояснити на якій підставі було зупинено автомобіль під його керуванням, та чому Позивач повинен передати йому водійське посвідчення та документи на автомобіль. На що поліцейський ОСОБА_2 постійно стверджував, що він вправі затребувати від Позивача передати йому водійське посвідчення та документи на автомобіль без будь-яких на то підстав.

Та в результаті 4 хв. - 5 хв. розмови заявив, що Позивач та пасажир ( ОСОБА_3 ) начебто під час руху не були пристебнуті паском безпеки, на що ми довели до його відома, що після зупинки авто на його вимогу відстебнули паски безпеки для того, щоб дістати з заднього пасажирського сидіння сумку, в якій знаходились документи. З поведінки поліцейського ОСОБА_2 було чітко зрозуміло, що особисто йому це не сподобалось, та поліцейський ОСОБА_2 сказав, що буде складати постанову за вказане ним не правдиве, вигадане правопорушення. На прохання Позивача надати докази по справі в порядку ст. 251 КУпАП, поліцейський ОСОБА_2 в зухвалій формі заявив, що: «докази будуть в суді, а на тебе (тобто позивача - ОСОБА_1 ) буде складена постанова без доказів», що є порушенням прав та свобод Позивача згідно ст. 62 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп / 2010). При цьому, хочу наголосити, що працівник поліції, який здійснив зупинку транспортного засобу, не мав фізичної можливості побачити, що Позивач - водій та пасажир не пристебнуті пасками безпеки, так як дана подія мала місце в темну пору доби, що підтверджується відеозапсом з камер відеоспостереження, розташованих на прилеглій до місця події території. Дане відео-зображення наявне на компакт-диску, який додається як доказ до позовної заяви.

Задля встановлення справедливості та дотримання, виконання поліцейським ОСОБА_2 законів України, о 06 годині 27 хв. Позивач здійснив дзвінок на службу 102 з метою виклику поліцейського наряду на адресу зупинки, так як дії ОСОБА_2 явно були протиправними. Під час, розмови з оператором служби 102, Позивач був вимушений вийти з авто, так як на його неодноразове прохання повідомити точну адресу, поліцейські: ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 (повний склад поліцейського патруля на автомобілі Mitsubishi Outlander д.н.з НОМЕР_2 на синьому фоні) постійно відповідали - що вони не знають адреси. Поліцейські ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 зрозумівши що Позивач здійснює виклик наряду на місце, під час його розмови з оператором служби 102, обмежували його в пересуванні для встановлення точної адреси, щоб повідомити оператору служби 102, почали хватати Позивача за одяг, в який він був одягнений, та руки, застосовуючи фізичну силу, а саме, всіляко виламувати та заламувати Позивачеві руки, та кудись тягнути, що також підтверджується відеозаписом з камер відеоспостереження. Вище вказані висловлювання поліції зафіксовані на аудіо-записі під час розмови з оператором спецлінії«102».

З поведінки поліцейських ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 було чітко зрозуміло, що виклик Позивачем наряду поліції на місце події повністю вивів їх з рівноваги та здорового глузду. На повідомлення з боку Позивача, що був викликаний наряд поліції та Позивач його чекає, поліцейські ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 зі словами «поліція вже тут», без пояснень та законних підстав заламали Позивачеві руки та надягли кайданки, навіть знаходячись в кайданках поліцейські не давали Позивачеві спокійно йти (постійно тягнули та штовхали в спину), та заштовхали до авто Mitsubishi Outlander д.н.з НОМЕР_2 на синьому фоні, вказані дії поліцейських ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 були здійсненні з застосуванням грубої фізичної сили, хоча Позивач супротиву не вчиняв, з особливим цинізмом та задоволенням, що призвело до тілесних пошкоджень та завданої моральної шкоди, як це передбачено ст. 23 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 ЗУ «Про Національну поліцію» кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються: до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення та чинить опір поліцейському або намагається втекти; під час затримання особи; під час конвоювання (доставляння) затриманого або заарештованого; якщо особа своїми небезпечними діями може завдати шкоду собі і оточуючим; проведення процесуальних дій з особами у випадках, коли вони можуть створити реальну небезпеку оточуючим або собі. Враховуючи той факт, що в той час дії Позивача не підпадали під жодну із вище перелічених підстав, дії працівників поліції в частині застосування спеціальних засобів, були незаконними.

Починаючи з 06 години 30 хв. поліцейські ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 вчинили кримінальний злочин щодо Позивача, що кваліфікуються ст. 146 та ст. 146-1 ККУ, так як на місці не було складено жодного документу (протоколу чи постанови та/чи інш.) щодо незаконного затримання Позивача та не було повідомлено родичів Позивача щодо його місця знаходження, в порядку ч. 2 ст. 261 КУпАП.

Також, на неодноразове прохання Позивача передати ключі від автомобіля пасажиру та свідку ( ОСОБА_3 ) вказаних подій, поліцейські не дали такої можливості, в результаті чого авто було відчинене та повністю відкрите водійське вікно, таким чином поліцейські навмисно залишили під загрозою майно Позивача та майно третіх осіб, вказане діяння регулюється главою 81 ЦКУ.

В результаті, о 07 години 00 хв. Позивача було доставлено в Броварський ВП за адресою: вулиця Ярослава Мудрого, 24, м. Бровари, Київська обл., та вже там сфальсифіковані всі матеріали справи. Починаючи з 06 години 30 хв. до 07 години 10 хв., знаходячись в автомобілі Mitsubishi Outlander д.н.з НОМЕР_2 на синьому фоні та вже заведений до приміщення Броварському ВП Позивач був в кайданках, тобто біля 40 хв., хоча такий захід був абсолютно не потрібний з правової точки зору та з точки зору абсолютно спокійної поведінки самого Позивача, який не представляв ніякої небезпеки ні для кого, поліцейські цинічно не давали Позивачеві можливості скористатися своїми Конституційними правами.

Таким чином, авто теж було відчинене та повністю відкрите водійське вікно в проміжок часу з 06 годин 30 хв. до 09 годин 42 хв. (час самостійного приїзду Позивача до авто), в результаті чого салон автомобіля був дуже забруднений пилом та піском.

З незрозумілих підстав, в супереч діючому законодавству, протокол про адміністративне затримання відносно Позивача було складено лише у приміщенні Броварського БП ГУ НП у Київській області, приблизно о 08 год. 20 хв. 06.03.2020 року, хоча з місця зупинки позивача працівники поліції області, приблизно о 08 год. 20 хв. 06.03.2020 року, хоча з місця зупинки Позивача працівники поліції повезли до Броварського ВП ГУ НП у Київській області, приблизно о 06 год. 35 хв., тобто, вже в цей час Позивача фактично було обмежено у правах, тобто обмежено його волю та свободу пересування без будь-якого оформлення процесуальних документів.

Таким чином, працівники поліції не маючи на те фактичних підстав, незаконно застосували відносно Позивача спецзасоби у вигляді кайданок та помістили його до свого службового автомобіля, а у подальшому незаконно утримували в приміщенні Броварського ВП ГУ НП у Київській області, тим самим вчинили дії передбачені ч. 1 ст. 146 Кримінального кодексу України, тобто, незаконне позбавлення волі або викрадення людини.

Крім того, в діях працівників поліції наявні ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, тобто перевищення влади або службових повноважень.

Також, працівниками поліції не було забезпечено Позивачеві право на захист, як це передбачено ч.3 ст.261 КУпАП, що також підтверджується відсутністю підпису захисника на протоколі про адміністративне затримання, та протокол про адміністративне правопорушення за вигадане адміністративне правопорушення передбачене ст. 185 КУпАП та постанову про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 126 КУпАП складалися за відсутністю захисника. Слід звернути увагу на той факт, що заяву про відмову від захисника Позивач не писав.

Таким чином на Позивача були незаконно складенні наступні адміністративні матеріали:

-06 березня 2020 року о 06 годині 50 хв. (ранку) в будівлі Броварського ВП за адресою: вулиця Ярослава Мудрого, 24, м. Бровари, Київська обл., поліцейським СРПП № 3 Броварського ВП ст. с-нт. ОСОБА_5 було винесено постанову серії БАА № 760100 про притягнення Позивача, до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 425 грн. (чотириста двадцять п`ять грн.). Відповідно до змісту постанови, керуючи транспортним засобом, Позивач нібито не був пристебнутий паском безпеки, на законну вимогу не пред`явив документи на Т/3 та посвідчення водія відповідної категорії, а також встановлені додаткові світлові прилади які не передбаченні заводом виробником;

-06 березня 2020 року о 06 годині 50 хв. (ранку) в будівлі Броварського ВП за адресою: вулиця Ярослава Мудрого, 24, м. Бровари, Київська обл., поліцейським СРПП № 3 Броварського ВП ст. с- нт. ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 за номером 200541, що Позивач 06 березня 2020 року о 06 годині 30 хв. за адресою Київська обл., Броварський р-н., с. Погреби, вул. Погребський Шлях, 73 , нібито вчинив адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП, а саме - вчинив злісну непокору розпорядженню поліцейського ОСОБА_4 при виконані ним службових обов`язків, а саме не припинив нецензурно висловлюватися (лаятись), образливо чіплявся, застосовував фіз. насильство, що не завдало фіз. болю і не спричинило тілесних ушкоджень;

-06 березня 2020 року о 07 годині 00 хв. (ранку) в будівлі Броварського ВП за адресою: вулиця Ярослава Мудрого, 24, м. Бровари, Київська обл., поліцейським СРПП № 3 Броварського ВП ст. с- нт. ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне затримання серії АА № 143730, що Позивач був затриманий та доставлений в службове приміщення Броварського ВП в м. Бровари, вулиця Ярослава Мудрого, 24, у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ч.1. ст. 185 КУпАП, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії АПР18 за номером 200541 (вище описаного);

06 березня 2020 року о 09 годині 04 хв. в будівлі Броварського ВП за адресою: вулиця Ярослава Мудрого, 24, м. Бровари, Київська обл., Позивачем, було написано пояснення щодо не законно складених адмін. Матеріалів, а саме до: постанови серії БАА № 760100; протоколу серії АПР18 за номером 200541; протоколу серії АА № 143730.

Правопорушення вказані в постанові серії БАА № 760100 та в протоколі про адміністративне правопорушення серії АПР18 за номером 200541 - є вигадані та постанова і протокол є повністю б1 фальсифікованими, про їх складання Позивач повідомлений не був, Правила дорожнього руху Позивач не порушував.

Позивач був зупинений безпідставно, всупереч ст. 35 «Зупинення транспортного засобу» ЗУ Про Національну поліцію, на вимогу поліцейського ОСОБА_2, поліцейський ОСОБА_2 на не законних підставах затребував посвідчення всупереч ст. 32 «Перевірка документів особи» ЗУ Про Національну поліцію, Поліцейський ОСОБА_2 не ознайомив з доказами щодо вигаданого ним правопорушення по справі в порядку ст. 251 КУпАП.

Підготовка, розгляд справи в порядку глави 22 КУпАП та КУпАП в загалі не проводились.

Стосовно дій вказаних в протоколі серії АПР18 за номером 200541 (який в першу чергу складений внаслідок незаконних вимог поліцейських фактично за відсутності у діяннях Позивача складу адміністративних правопорушень протокол складався необгрунтовано, чим порушувалися конституційні права та свободи осіб), а саме: «вчинив злісну непокору розпорядженню поліцейського ОСОБА_4 при виконані ним службових обов`язків, а саме не припинив нецензурно висловлюватися (лаятись), образливо чіплявся, застосовував фіз. насильство, що не завдало фіз. болю і не спричинило тілесних ушкоджень»,

Вказаних дій Позивач не вчиняв, до поліцейського ОСОБА_4 (так само як і до поліцейських ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ) образливо не чіплявся, фізичну силу не застосовував, нецензурно не висловлювався (не лаявся), в загалом не робив протиправних дій та дій які б могли якимсь чином спровокувати поліцейських на вище викладені дії з їх сторони, що підтверджується відео записом на компакт-диску який додається.

Стосовно протоколу про адміністративне затримання серії АА № 143730 - неправомірно був складений внаслідок фальсифікації протоколу серії АПР18 за номером 200541.

Таким чином, були допущені такі порушення:

1.Поліцейський ОСОБА_2 зупинив транспортний засіб незаконно та безпідставно в супереч свої повноважень та всупереч ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію», що спричинило подальшу незаконну вимогу надати водійське посвідчення всупереч ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію»

2.Внаслідок незаконних дії поліцейських та безпосередньо ОСОБА_2 , поліцейський ОСОБА_5 незаконно розглянув справу в одноособовому порядку.

3.Поліцейські ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 цинічно та умисно позбавили Позивача Конституційних прав та безпосередньо права скористатися своїми правами, передбаченими ст.268 КУпАП.

4.Відповідач ОСОБА_5 порушив вимоги щодо процедури розгляду справи, а саме знехтував порядком встановлений ст.ст.278, 279 КУпАП.

5.В діях поліцейських: ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 , вбачається склад злочинів які кваліфікуються ст. 146, ст. 146-1 , ст. 364, ст. 365 ККУ та главою 81 ЦКУ.

Крім того, 30.09.2020 року Дніпровським районним судом міста Києва прийнято рішення по справі № 755/4173/20, за яким, Постанову від 06 березня 2020 року серії БАА №760100 про притягнення до адміністративної відповідальності Позивача - ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, - скасовано, провадження по справі закрито.

Крім того, 19.05.2020 року Броварським міськрайонним судом Київської області прийнято рішення справі №361/2198/20, за яким адміністративний протокол АПР18 №200541 від 06.03.2020 року скасовано, провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях Позивача - ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи рішення Броварського міськрайонного суду Київської області та Дніпровського районного м. Києва, стає зрозумілим, що в діях Позивача відсутній склад будь-якого адміністративного правопорушення, які відображені у відповідній постанові та протоколі, складеними працівниками поліції відносно нього.

Тим більше, якщо судом скасовані адміністративні матеріали, складені працівниками поліції, слід вважати, що службовими особами Національної поліції були обмежені конституційні права Позивача, тому, слід вважати, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перевищивши владні повноваження, незаконно позбавили позивача волі.

Відповідно до ч.2 ст. 365 Кримінального кодексу України (далі - КК України), перевищення влади або службових повноважень, якщо воно супроводжувалося насильством, застосуванням зброї або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями.

Відповідно до ч. 2 ст. 146 КК України, незаконне позбавлення волі, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, Позивач ознайомився з матеріалами справи № 361/2198/20.

Так, до матеріалів справи № 361/2198/20 було додано рапорти поліцейських ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в яких вони зазначили, що Позивача було затримано з метою припинення адміністративного правопорушення, а також надіті кайданки, оскільки Позивач нібито вчинив злісну непокору розпорядженню поліцейського ОСОБА_4 при виконані ним службових обов`язків, а саме не припинив нецензурно висловлюватися (лаятись), образливо чіплявся, застосовував фіз. насильство, що не завдало фіз. болю і не спричинило тілесних ушкоджень. Однак, вказана інформація не відповідає дійсності при співставленні її з відео, на якому зафіксований момент затримання Позивача та спілкування з поліцейськими.

Таким чином, поліцейські ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 , розуміючи неправомірність своїх дій, допомагали поліцейському ОСОБА_5 в оформленні завідомо незаконних адміністративних матеріалів.

З огляду на вказану вище подію, поліцейські ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 явно порушили конституційні права людини і громадянина, передбачені ст.ст. 28, 29, 32, та 59 Конституції України, принижуючи тим самим роль держави в утвердженні та забезпеченні вказаних прав, а також створюючи у громадянина відчуття абсолютної беззахисності та безпорадності в ситуації, де панує право сили, а не сила права.

У той же час, поліцейські ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 діяли всупереч вимогам законодавства, порушуючи права Позивача, порушуючи Присягу поліцейського та інші вимоги, порушуючи свої обов`язки поліцейського, які зазначені у спеціальному законі, при цьому діяли свідомо і умисно, тим самим підриваючи авторитет держави, створюючи у Позивача відчуття беззахисності та безпорадності.

Таким чином, вчинені вказаними поліцейськими дії та бездіяльність спричинили Позивачу моральну шкоду у вигляді фізичного болю і страждань ( ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 викручували руки та спричинили травми), а також душевних страждань, відчуття беззахисності, принизили честь і гідність Позивача в очах інших людей, тримали в кайданках, як якогось злочинця, хоча Позивачем не було порушено нічого, викликали відчуття безпорадності в ситуації, коли одні поліцейські ( ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ) порушували права Позивача, а інші (співробітники Броварського ВП ГУ НП у Київській області) - допомагали в оформленні завідомо незаконних адміністративних матеріалів, та ніяк не реагували на прохання зняти кайданки в приміщенні Броварського ВП ГУ НП у Київській області.

Таким чином, своїми діями та бездіяльністю поліцейський ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 , а також інші невстановлені співробітники Броварського ВП ГУ НП у Київській області спричинили Позивачу значних моральних страждань, а поліцейські ОСОБА_2 ; ОСОБА_4 ще й фізичних страждань, внаслідок чого Позивач звертається до суду з вимогами відшкодування завданої шкоди.»

Обгрунтування відзиву Казначейської служби

19.02.2021 до суду надійшов відзив Казначейської служби в якому ставиться питання про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне:

«Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів,

Просимо шановний Суд звернути увагу на постанову Касаційного цивільного суду від 21.10.2020 у справі № 312/262/18, якою зроблено висновок що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що відповідач протиправно склав протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 126, ст. 185-КУпАП, відносно нього, чим завдали йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих та професійних зв`язків.

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.

При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Оскільки шкоду позивачу завдано працівниками Департамент патрульної поліції при здійсненні своїх повноважень то і стягнення шкоди необхідно здійснювати за рахунок відповідного роботодавця - Департаменту патрульної поліції.

Просимо шановний Суд звернути увагу на постанову Касаційного цивільного суду від 28.11.2018 у справі № 202/6457/16-ц, якою зроблено висновок про неможливість розгляду позову щодо відшкодування шкоди, заподіяної державними органами, пред`явленого до Казначейства, Позивач стверджує, що шкоду йому заподіяно незаконними діями та рішеннями Департаментом патрульної поліції.

Згідно із процесуальним законодавством відповідач мас право подавати докази, давати усні та письмові пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань та доводів інших учасників процесу.

Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має жодних фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вважаємо, що розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та це підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищена і не відповідає дійсності. Пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 000 000 грн необґрунтовані, не зрозуміло з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи шкоду в такому розмірі.»

Обґрунтування відзиву Управління поліції

30.03.2021 до суду надійшов відзив Управління поліції, в якому ставиться питання про відмову у задоволенні позову з огляду, зокрема, на таке:

«Щодо складання працівником поліції ОСОБА_5 протоколу серії АПР 18 № 200541 від 06.03.2020 року та протоколу про адміністративне затримання АА 143730 від 06.03.2020 року - зазначено у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/417гЗ/20 від 30.09.2020 року зазначено, що "протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 19 КАС України та не зумовлює виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків для особи щодо якої складено протокол, у сфері публічно-правових відносин. Протокол про адміністративне правопорушення є носієм доказової інформації про виявлені поліцейським порушення правил дорожнього руху, на підставі якого приймається відповідне рішення судом. На підставі протоколу ухвалюється постанова, відповідно до якої вирішується питання про накладення на особу адміністративного стягнення.

Відтак, такий документ є виключно способом фіксування певних обставин, а не актом індивідуальної дії, крім того, перевірка правильності його складення повинна поряд з іншим здійснюватися уповноваженим органом при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо скасування протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 за номером 200541 від 06 березня 2020року та протоколу про адміністративне затримання серії АА 143730 від 06 березня 2020 року, оскільки скасування протоколу про адміністративне правопорушення не може бути самостійним предметом оскарження в судовому порядку, з огляду на ст. 19 КАС України."

Позивач у позові зазначив, що у зв`язку з своїми діями та бездіяльністю поліцейські ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також інші невстановлені працівники Броварського ВП спричинили позивачеві моральних страждань, яку оцінює у (один мільярд) гривень 00 коп.

Щодо бездіяльності працівників поліції, то відповідно до постанови Броварського міськрайонного суду від 19.05.2020 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/4173/20 від 30.09.2020 року встановлення судом факту бездіяльності чи неправомірності дій працівниками поліції не зазначено.

Щодо постанови Броварського міськрайонного суду від 19.05.2020 року - постановлено провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст. 185 КУпАП, закрити за відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, щодо рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/4173/20 від 30.09.2020 року ухвалено - постанову від 06.03.2020 року серії БАА № 760100 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КупАп - скасувати, провадження по справі - закрити.

До позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй відповідачами моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи те, що позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визнаючи розмір завданої моральної шкоди у сумі грн., а також не обґрунтував існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним на його думку діянням, не надавши документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування на думку позивача, вважаємо, що вимоги позовної заяви є такими, що не підлягають задоволенню.»

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Постановою від 19.05.2020 Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/2198/20 (провадження № 3/361/1280/20) закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст. 185 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

У вказаній постанові, зокрема, зазначено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення АПР18 № 200541 від 06.03.2020 ОСОБА_1 , 06.03.2020 близько 06 год. 30 хв., по вул. Погребський шлях, 73, в с. Погреби Броварського району Київської області , вчинив злісну непокору розпорядженню поліцейському ОСОБА_4 , як при виконанні ним службових обов`язків, а саме не припинив нецензурно висловлюватися, образливо чіплявся, застосовував фіз. насильство, що не задало фіз. болю і не спричинило тілесних ушкоджень.

При цьому вказаним судом зазначено, що дії по непредставленню посвідчення водія ОСОБА_1 не можуть вважатися злісною непокорою законному розпорядженню поліцейського, оскільки дане адміністративне правопорушення становить окреме адміністративне правопорушення, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою серії БАА № 760100 від 06.03.2020, за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Разом з тим, Броварський міськрайонний суд Київської області вказав, що належні та допустимі докази злісної непокори законного розпорядження або вимоги поліцейського ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні. Зокрема з відеозапису долученого працівниками поліції до матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які агресивні дії по відношенню до поліцейських, а в протоколі не вказано в чому саме полягала злісна непокора на вимогу поліцейського, оскільки не наведені докази законності вимог працівника поліції.

Також встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до поліцейського СРПП №3 Броварського ВП старшого сержанта поліції ОСОБА_5, про скасування постанови серії БАА № 760100, протоколу серії АПР 18 № 200541 та протоколу серії АА № 143730, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що 06.03.2020 о 06 годині 50 хв. в будівлі Броварського ВП за адресою: вулиця Ярослава Мудрого, 24, м. Бровари, Київська обл., поліцейським СРПП № 3 Броварського ВП ст. с-нт. ОСОБА_5 було винесено постанову серії БАА № 760100 про притягнення його, до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 425 грн. 06.03.2020 о 06 годині 50 хв. в будівлі Броварського ВП за адресою: вулиця Ярослава Мудрого, 24, м. Бровари, Київська обл., поліцейським СРПП № 3 Броварського ВП ст. с-нт. ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 за номером 200541, що ОСОБА_1 , 06.03.2020 о 06 годині 30 хв. за адресою Київська обл., Броварський район, с. Погреби, вул. Погребський шлях, 73 , нібито вчинив адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП, а саме - вчинив злісну непокору розпорядженню поліцейського ОСОБА_4 при виконані ним службових обов`язків, а саме не припинив нецензурно висловлюватися (лаятись), образливо чіплявся, застосовував фізичне насильство, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень. 06 березня 2020 року о 07 годині 00 хв. в будівлі Броварського ВП за адресою: вулиця Ярослава Мудрого, 24, м. Бровари, Київська обл., поліцейським СРПП № 3 Броварського ВП ст. с-нт. ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне затримання серії АА № 143730, що ОСОБА_1 , був затриманий та доставлений в службове приміщення Броварського ВП в м. Бровари, вулиця Ярослава Мудрого, 24, у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ч. 1. ст. 185 КУпАП. Позивач зазначав, що вказані матеріали, а саме - постанова серії БАА № 760100; протокол серії АПР18 за номером 200541; протокол серії АА № 143730, є незаконні, видумані, повністю сфальсифіковані, такі що не відповідають дійсності та підлягають скасуванню.

Рішенням від 30.09.2020 Дніпровського районного суду міста Києва позов ОСОБА_1 до поліцейського СРПП № 3 Броварського ВП старшого сержанта поліції ОСОБА_5 про скасування постанови серії БАА № 760100, протоколу серії АПР 18 № 200541 та протоколу серії АА № 143730, визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити дії - задоволено частково. Постанову від 06.03. 2020 серії БАА № 760100 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП - скасувати , провадження по справі закрито. В іншій частині позову відмовлено.

При винесенні зазначеного рішення Дніпровський районний суд міста Києва зазначив, що відповідачем під час розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було порушено вимоги ст. 245 КУпАП, а саме: не повно з`ясовано обставини справи у зв`язку з чим, дана постанова підлягає скасуванню. Щодо позовних вимог про скасування протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 за номером 200541 від 06.03.2020 та визнання протоколу про адміністративне затримання серії АА 143730 від 06.03.2020 незаконної суд врахував, що протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 19 КАС України та не зумовлює виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків для особи щодо якої складено протокол, у сфері публічно-правових відносин. Відтак, такий документ є виключно способом фіксування певних обставин, а не актом індивідуальної дії, крім того, перевірка правильності його складення повинна поряд з іншим здійснюватися уповноваженим органом при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення. Враховуючи викладене, суд прийшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо скасування протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР 18 за номером 200541 від 06.03.2020 та протоколу про адміністративне затримання серії АА 143730 від 06.03.2020, оскільки скасування протоколу про адміністративне правопорушення не може бути самостійним предметом оскарження в судовому порядку, з огляду на ст. 19 КАС України.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій поліцейських ОСОБА_2 , ОСОБА_4 поліцейського СРПП №3 Броварського ВП ст.с-нт ОСОБА_5 щодо складання та розгляду адміністративних матеріалів, то Дніпровський районний суд міста Києва зазначив, що оскільки, позивачем в позовній заяві не вказано поліцейського ОСОБА_2 та поліцейського ОСОБА_4 як відповідачами, а також те, що поліцейський ОСОБА_5 діяв в межах повноважень визначених законом, вимога про визнання їх дій противоправними задоволенню не підлягає.

Аналіз відеозапису, який був предметом огляду безпосередньо у судовому засіданні 13.09.2021 свідчить, що 06.03.2020 між працівниками поліції та водієм ОСОБА_1 дійсно виникла конфліктна ситуація.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом..

Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Подібний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18), від 26.02.2020 у справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19).

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Разом з тим, суд враховує, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування.

Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно з ч.ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що є предметом розгляду, підставою для відшкодування шкоди є, зокрема, встановлене рішенням суду, яке набрало законної сили, порушення законного порядку притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому було спричинено душевні страждання.

У цьому випадку застосовуються визначені ст. 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення ст. 1167 ЦК України.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 347/1977/17 (провадження № 61-10582св18).

Отже, оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту у суд.

В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань».

З огляду на встановлене, у даній справі слід визнати обґрунтованими доводи позивача про завдання йому моральної шкоди незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу.

Водночас, при ухваленні даного рішення, суд враховує правовий висновок, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, та вважає, що в даному випадку спричинена позивачу моральна шкода повинна відшкодовуватись на загальних підставах, визначених ст. 1174 ЦК України, а не на підставі ст. 1176 ЦК України, на яку посилається позивач.

Так, ст. 1176 ЦК України визначає спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173,1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Виходячи з положень Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Кримінального процесуального кодексу України, Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 № 73, Департамент патрульної поліції та його структурні підрозділі, до функцій якого належить, зокрема, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення, прийняття рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечення їх виконання, не є органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування.

У зв`язку з цим підстав для застосування в даному випадку положень ст. 1176 ЦК України немає.

Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Керуючись приписами ст.ст. 23, 1174 ЦК України суд, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, враховує обставини, при яких моральна шкода була заподіяна, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого попереднього стану.

В ситуації, що склалась, крім вже зазначеного, суд враховує тривалість переживань позивача, а саме від дня складання щодо позивача протоколу про адміністративне правопорушення від 06.03.2020 до дня ухвалення судового рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - 19.05.2020.

Разом з тим, суд бере до уваги що позивачем інших конкретних доказів та розрахунку, з яких він виходив при визначенні суми моральної шкоди, не надано.

На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 2 000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу.

Визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 1 000 000 000 грн (один мільярд гривень) суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. В порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів та розрахунків, які б підтверджували/пояснювали понесення ним моральних втрат саме у визначеному ним розмірі.

Доводи відповідачів про те, що позивач не надав жодних доказів щодо завдання йому моральної шкоди та що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються сукупністю обставин та доказів у даній конкретній справі, які вже наведені судом.

Визначаючи порядок стягнення з держави моральної шкоди, яка спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд виходить з наступного.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України)

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19):

«Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові».

З огляду на наведену правову позицію суд відхиляє доводи про те, що Казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Казначейською службою не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2021 у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Таким чином, спричинена позивачу моральна шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Казначейською службою з єдиного казначейського розрахунку.

Щодо вимог позову в частині Департаменту патрульної поліції, то суд вважає, що в задоволенні вимоги ОСОБА_1 скерованих до даного відповідача слід відмовити, як таких, що пред`явлені до неналежного відповідача.

При цьому суд враховує наступну правову позицію Великої Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19), за змістом якої:

«Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц(пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63))».

Висновок суду

На підставі викладеного позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 2 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) 2 000,00 грн (дві тисячі гривень) на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У задоволенні позовних вимог до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич