Справа № 461/9411/20
Провадження № 2/461/2029/21
07.12.2021 року, суддя Галицького районного суду м. Львова Фролова Л.Д., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ГУ НП у Львівській області, про визнання протиправною бездіяльність тимчасово виконуючого обов`язків начальника слідчого відділу Залізничного відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області Андрія Войтовича, та зобов`язання вчинення ним дій,-
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Галицького районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у Львівській області, про визнання протиправною бездіяльність тимчасово виконуючого обов`язків начальника слідчого відділу Залізничного відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області Андрія Войтовича, та зобов`язання вчинення ним дій. Позивач просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність т.в.о. начальника СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Войтовича Андрія щодо надання неповної, вичерпної відповіді на запит від 09.07.2020 р. та порушення вимог ст.20 ЗУ «Про доступ до публічної інформації».
-зобов`язати т.в.о. начальника СВ Залізничного ВП ГУНП у Львівській області Войтовича Андрія повторно розглянути по суті запит ОСОБА_1 від 09.07.2020 р. та надати вичерпну обґрунтовану відповідь.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2021 року, - відкрито провадження у вказаній цивільній справі. Вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.
Позивач будучи належим чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явився. Належне повідомлення позивача підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Неявка позивача в судове засідання не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Представником відповідача було надано до суду клопотання про закриття провадження по справі. У вказаному клопотанні останній зазначив, що Головне управління Національної поліції у Львівській області позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Зазначив, що в межах адміністративного провадження по справі № 380/7338/20, ОСОБА_1 було роз`яснено його право на звернення до місцевого загального суду чи прокурора зі скаргою в порядку кримінального судочинства. Таким чином, помилковим є припущення позивача щодо необхідності звернення до місцевого суду в порядку цивільного судочинства. Враховуючи вищевикладене, провадження по справі просив закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 1255 ЦПК України.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до переконання, що клопотання представника відповідача підставне та таке, що підлягає до задоволенню враховуючи наступне.
Так, стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
В свою чергу, статтею 1 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Згідно зі ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Правова процедура ("fair procedure" - справедлива процедура) є складовою принципу законності та принципу верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.
Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права, тобто особа правомірно очікує отримати у передбачений законом спосіб відповідь на порушене перед суб`єктом, якому адресовано звернення, питання відповідно та у спосіб, передбачений законом.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 806/1959/16.
Відповідно до ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.
Згідно ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Тобто як заявник так і потерпілий мають право отримувати інформацію щодо закінчення досудового розслідування, а також оскаржувати дії слідчого або прокурора у випадку незгоди з такими.
На досудовому провадженні заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк (стаття 303 КПК) в порядку, визначеному статтями 304-307 КПК України.
Як вбачається з запиту від 09 липня 2020 року, запитувана інформація стосується досудового розслідування низки кримінальних проваджень за заявами ОСОБА_1 , встановлення факту закриття кримінальних проваджень, з одночасним посиланням на норми КПК України.
Таким чином, перевірка правомірності дій/бездіяльності керівника, слідчого органу досудового розслідування за заявою учасника кримінального провадження не може здійснюватися в порядку цивільного судочинства. Цивільний суд не може розглядати цей спір по суті та давати оцінку повноті/своєчасності реагування на запит учасника кримінального провадження, оскільки ці правовідносини є кримінально-правовими, та розглядаються в порядку ст. 303, 304, 307 КПК України.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 19, 255 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в :
Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі - задовольнити.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у Львівській області, про визнання протиправною бездіяльність тимчасово виконуючого обов`язків начальника слідчого відділу Залізничного відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області Андрія Войтовича, та зобов`язання вчинення ним дій, закрити.
Роз`яснити позивачу його право на звернення до місцевого загального суду чи прокурора зі скаргою в порядку кримінального судочинства.
У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 15-денний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. У випадку, якщо ухвала була постановлена за відсутності особи в той же самий строк з моменту отримання вказаної ухвали.

Головуючий суддя Л.Д. Фролова