печерський районний суд міста києва
17 березня 2021 року Печерський районний суд м. Києва
головуючого судді Ільєвої Т.Г.
при секретарі Ємець Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції м. Київ про зняття арешту з нерухомого майна,-
23.10.2021 позивач звернувся до суду з даним позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції м. Київ про зняття арешту з нерухомого майна, у якому просить:
- виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис №27815766 від 04.03.2010 про арешт нерухомого майна та заборони його відчуження накладеного на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: б/н, від 01.03.2010.
- судові витрати позивача покласти на відповідача з наданням п`ятиденного строку позивачеві на подання доказів щодо остаточного розміру судових витрат з моменту ухвалення судового рішення в даній справі.
Разом з цим, зазначено, що в розділі актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень Інформаційної довідки №227755372 сформованої 12.10.2020р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, приватним нотаріусом Могильницькою Ольгою Андріївною Київського міського нотаріального округу внесено запис № 27815766 від 04.03.2010р. про арешт нерухомого майна на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: б/н, виданої 01.03.2010р. Відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві.
За вказаною постановою Окружного адміністративного суду м. Києва було ухвалено зобов`язати Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві зняти арешт з квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 83,2 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., кількість кімнат - 3, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Білопільським РВ ГУ МВС України в Сумській області 15.09.1995 року, РНОКПП НОМЕР_2 ) та зняти заборону на її відчуження.
Також, у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва в справі №826/3630/16 від 23.08.2016р. про зняття арешту, було встановлено обставини, що у зв`язку зі знищенням документів виконавчого провадження №17705452 ВДВС Печерського РУЮ відкритого на підставі виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва №2-566-1 від 28.12.2009р. на підставі п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008р. №2274/5, вказане виконавче провадження вважається завершеним.
15 липня 2020 року, у зв`язку з несвоєчасним виконанням вказаної постанови суду, відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», адвокатом Антонюком С.В. було направлено адвокатський запит вих. №035/20 від 15.07.2020р. до державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Маріуса Т.В. на отримання інформації про результат виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва в справі №826/3630/16 від 23.08.2016р. про зняття арешту, однак відповіді на даний час так і не отримано.
Крім цього, 20 липня 2020 року адвокатом Антонюком С.В. було направлено адвокатський запит вих. №039/20 від 20.07.2020р. до Начальника Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) з проханням здійснити контроль за виконанням вказаним державним виконавцем постанови суду, а також надати інформацію про заходи контролю, правові підстави накладення арешту та її виконання.
28 серпня 2020 року, після отримання інформації з Державного реєстру речових на нерухоме майно та їх обтяжень (інформаційна довідка №221961923), відносно належної на праві власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , було виявлено обтяження на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: б/н, виданий 01.03.2010, видавник: ВДВС Печерського РУЮ, всього нерухомого майно, окрім АДРЕСА_2 , загальною площею 83,2 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., кількість кімнат - 3, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Білопільським РВ ГУ МВС України в Сумській області 15.09.1995 року, РНОКПП НОМЕР_2 ).
01 вересня 2020 року, адвокатом Антонюком С.В. було направлена заява про зняття безпідставного арешту до Начальника Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) з проханням на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» зняти арешт, накладений у знищеному виконавчому провадженні ВДВС Печерського РУЮ №17705452 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: б/н, виданої 01.03.2010, щодо всього нерухомого майна, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Білопільським РВ ГУ МВС України в Сумській області 15.09.1995 року, РНОКПП НОМЕР_2 ).
Таким чином, як стверджує представник позивача, на теперішній час фактично неможливо встановити обставини винесення державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві постанови без № від 01.03.2010 року про накладення арешту.
При цьому, позивач фактично не був боржником у правовідносинах, які стали підставою для відкриття виконавчого провадження №17705452, а також не є стороною даного виконавчого провадження, що встановлено постановою Окружного адміністративного суду м. Києва в справі №826/3630/16 від 23.08.2016р. про зняття арешту, оскільки були відсутні дані щодо РНКОПП боржника, а тому особу не можливо встановити.
Вказані обставини дають підстави вважати про повну відсутність правових підстав для арешту майна позивача, а тому його права підлягають судовому захисту, шляхом заявлення позовних вимог про звільнення майна позивача з-під арешту.
Ухвалою від 19.01.2021 судом було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.
В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Разом з цим, представником позивача було подано заяву, про розгляд справи за відсутності позивача проти заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.
Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно дост. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідност. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно дост. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положенням ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Зазначені вище положення законодавства України, визначають юридичну неможливість обмеження прав особи, без обґрунтованих на те правових підстав, які в нашому випадку взагалі відсутні
Ст. 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Разом з тим, стаття 16 ЦК України визначає способи захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, серед яких відсутній такий спосіб захисту, як скасування постановлених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження постанов.
Положенням ст. 4 ЦПК Українивизначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю .
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження`особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.
З огляду на рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», Європейський суд з прав людини вказав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Ст. 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення у справі «Броньовський проти Польщі»).
У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд з прав людини перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»).
Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 Першого протоколу Європейський суд з прав людини робить повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». При цьому, питання дотримання суспільної користі вимагає від державних органів влади «реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю» (рішення у справах «Василеску проти Румунії» та «Бейлер проти Іспанії»).
Згідно положень ст.50ч. 2,3 Закону України «Про виконавче провадження»№ 606-XIVвід 21 квітня 1999 року(в редакції, чинній на момент завершення виконавчого провадження), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.
Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.
Виходячи з вищевикладеного, на час звернення до суду з даним позовом, за наявності арешту (обтяжень), накладеного на майно, порушується право позивача в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки з наданих доказів вбачається, що арешт на майно позивача був накладений помилково та окрім цього, так як, виконавче провадження знищено, то є підстави вважати, що воно є завершеним і, як налідок ареш можна вважати неактуальним.
Таким чином, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб, шляхом зняття арешту з майна.
За таких обставин, позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.
Окрім цього, представник позивача просить суд стягнути судові витрати у вигляді правової допомоги в розмірі 21 000 грн. 00 коп.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".
Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України.
Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано ордер на надання правової допомоги, копію квитанції про сплату 15 000 грн. 00 коп. (призначення платежу надання правової допомоги).
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не надав до суду ані акт приймання-передачі наданих послуг, ані платіжні документи, які б свідчили, що кошти сплачені саме за надання правової допомоги в рамках даної справи та за які послуги.
Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 264, 263-265, 273, 280,354 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження" суд,-
Позов ОСОБА_1 до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції м. Київ про зняття арешту з нерухомого майна - задовольнити.
Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис №27815766 від 04.03.2010 про арешт нерухомого майна та заборони його відчуження накладеного на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: б/н, від 01.03.2010.
Стягнути з Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції м. Київ на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмір 840 (вісімсот сорок) грн. 00 коп.
Позивач : ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 Реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , засоби зв`язку тел. НОМЕР_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 17.03.2021.

Суддя Т.Г. Ільєва