ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Чернівці

Справа № 727/788/20

Провадження №22-ц/822/1031/21

Провадження №22-ц/822/1103/21

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І.М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2021 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2021 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2021 року, головуючий у І-й інстанції Смотрицький В.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 липня 2018 року по справі №723/1833/18 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто кошти за договором позики від 15 грудня 2014 року в розмірі 250 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 23 травня 2018 року становить 6 517 500 грн.

Також рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 квітня 2019 року у справі №723/419/19 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики від 12 листопада 2007 року в сумі 28 000 000 Євро та судовий збір в сумі 9 605 грн.

Вважає, що договори позики від 15 грудня 2014 року та від 12 листопада 2007 року є фіктивними, оскільки укладені без дійсних намірів виконання зобов`язання (без реальної передачі коштів у позику).

Зазначав, що єдиною метою укладення цих договорів є здійснення майнових дій від імені боржника для введення в оману його як кредитора шляхом виведення активів боржника ОСОБА_2 для їх збереження за ОСОБА_3 під час примусового виконання зведеного виконавчого провадження (штучне збільшення боргу) та ухилення від звернення стягнення за грошовими зобов`язаннями боржника ОСОБА_2 перед ним як кредитором у справі №727/4714/17.

На примусовому виконанні Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області перебуває виконавче провадження №54885937 з примусового виконання виконавчого листа №727/4714/17, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці, про стягнення з ОСОБА_2 на його користь коштів за договором позики в сумі 339 822,67 дол. США, що відповідно до курсу НБУ становить 8 730 044,39 грн, судового збору в сумі 8 960 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 20 250 грн.

В ході розгляду цивільної справи про стягнення коштів за договором позики ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25 липня 2017 року змінено ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2017 року про забезпечення позову та забезпечено його позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 в межах заявлених позовних вимог на суму 330 876,97 дол. США, в тому числі на наступне майно: нежитлову будівлю площею 998,40 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ; земельні ділянки площею 0,2640 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер :02:001:0064, площею 0,1059 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:0065; площею 0,1057 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:0063; площею 0,4577 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:0039, які розташовані в с. Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області; автомобіль «УАЗ 452 Д», вантажний, об`єм двигуна 4250, 1984 року випуску; автомобіль «Мерседес-Бенц 312 D», вантажний, об`єм двигуна 2874, 1996 року випуску.

Виконавчий лист по справі №723/1833/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів за договором позиви від 15 грудня 2014 року в розмірі 250 000 доларів США пред`явлений на виконання до Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області та постановою державного виконавця від 24 жовтня 2018 року виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження №57519215. Майно боржника ОСОБА_2 передано на реалізацію. Після продажу автомобіля кошти між стягувачами ОСОБА_3 та ним розподілені пропорційно до суми стягнення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 квітня 2019 року по справі №727/1818/19, яка постановою Чернівецького апеляційного суду від 10 червня 2019 року залишена без змін, визнано неправомірним розрахунок про розподіл грошових коштів від 04 лютого 2019 року, виконаний заступником начальника Першого відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Громовою Л.В. щодо проведення розрахунку стягнення з боржника ОСОБА_2 сум для задоволення вимог стягувачів.

Після проведення третіх електронних торгів, за його заявою та враховуючи його пріоритет, постановою державного виконавця від 15 травня 2019 року йому передано нереалізоване майно, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер: :02:001:0039, площею 0,4755 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області за ціною третіх електронних торгів 300 720 грн.

03 червня 2019 року державним виконавцем затверджено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу на його користь.

Крім того, після проведення третіх електронних торгів, за його заявою та враховуючи його пріоритет, постановою державного виконавця від 16 грудня 2019 року йому передано нереалізоване майно, а саме: нежитлову будівлю торгівельно-розважального комплексу літ. А загальною площею 998,40 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер :02:001:0064, площею 0,2640 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівлі, яка знаходиться в с. Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області за ціною третіх електронних торгів 4 381 160 грн.

16 грудня 2019 року державним виконавцем затверджено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу на його користь.

Виконавчий лист по справі №723/419/19 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 12 листопада 2007 року в сумі 28 000 000 євро та судового збору в сумі 9 605 грн пред`явлено на виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області ВП №59658211.

14 серпня 2019 року заступником начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальником Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Малим О.В. винесено постанову про передачу матеріалів зведеного виконавчого провадження №57519215 щодо виконання рішень про стягнення з ОСОБА_2 коштів, що перебуває на примусовому виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області для подальшого виконання.

Також посилався на те, що спірні договори позики укладено між особами першого ступеня споріднення батьком та сином, кошти, які зазначені в договорах, відповідають розміру річного бюджету області, тому відповідачі ввели суд в оману, щоб зберегти арештоване майно в сім`ї та передати ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу в порядку зведеного виконавчого провадження, в зв`язку з чим він звернувся до правоохоронних органів.

17 липня 2019 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці проведено санкціоновані обшуки з метою відшукання оригіналу договору позики від 12 листопада 2007 року, однак документів виявлено не було. На вимогу слідчого ОСОБА_2 оригінал договору не надав.

На запит слідчого Управління виявлення та розшуку активів Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаних від корупційних та інших злочинів (АРМА), надало інформацію про відсутність у ОСОБА_3 активів на суму 28 000 000 євро. Він є власником лише легкового автомобіля марки «Мерседес-Бенц», 2005 року випуску.

Спірні договори позики є фіктивними, оскільки у відповідача ОСОБА_3 відсутні договори позики, вказані договори укладені умисно, адже кошти не були передані реально. В подальшому ОСОБА_2 в суді визнав позовні вимоги про стягнення з нього коштів, тобто обоє відповідачів бажали штучно збільшити борг, щоб стягнути майно виключно на користь ОСОБА_3 та уникнути виконання рішення, яке ухвалено на його користь.

Просив визнати договір позики від 15 грудня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 кошти в сумі 250 000 доларів США, та договір позики від 12 листопада 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 кошти в сумі 28 000 000 євро, недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України з підстав його фіктивності, а також стягнути з відповідачів на його користь судові витрати в рівних частках.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. В задоволенні іншої чистини вимог відмовлено.

На рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2021 року представник позивача ОСОБА_4 подала апеляційні скарги, в яких просить зазначені рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та відмовити у стягненні витрат на правову допомогу.

Посилається на те, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що стороною відповідачів не надано жодних доказів на підтвердження походження та існування коштів у ОСОБА_6 , щоб позичити батькові. Оспорювані договори були складені не датою, яка в них вказана, а напередодні звернення сина до суду з позовом до батька про стягнення боргу. Під час розгляду цивільної справи №723/419/19, усуваючи недоліки позовної заяви, син подав особисто до суду заяву, в якій зазначав, що один примірник договору знаходиться в нього, а інший у батька. Оригінал договору в судовому засіданні не оглядався.

Загальна сума штучно створених кредиторських вимог ОСОБА_3 до свого батька становить 841 200 263 грн.

У такий спосіб відповідачі узаконили борг на користь сина, який в 96,03 разів більший за борг на користь ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 , на користь якого судовим рішенням стягнуті кошти з його батька ОСОБА_2 за оскаржуваними договорами позики, мають обґрунтовану юридичну заінтересованість у тому, щоб штучно пропорційно збільшити обсяг боргу на користь сина та залишити майно у власності сім`ї. Дії відповідачів є нічим іншим, як схемою ухилення від сплати боргу та недобросовісними діями.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення представник позивача зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу не підтверджений належними доказами.

У клопотанні про стягнення судових витрат представник посилається на витяг з договору про надання правничої юридичної допомоги №145/17 від 04 серпня 2017 року, укладений між АО «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 .

В цій справі правова допомога ОСОБА_2 надавалася на підставі договору, а саме №89/18 від 15 травня 2018 року.

При цьому, кошти в сумі 49 805 грн, які просять стягнути з ОСОБА_1 , отримані від ОСОБА_2 по іншому договору, а саме 145/17 від 04 серпня 2017 року, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів.

Крім того, сам договір №89/18 від 15 травня 2018 року до матеріалів справи не доданий, а лише витяг з нього.

Отже, до матеріалів справи не додана копія договору про надання правничої допомоги, що позбавляє можливості встановити обсяг такої допомоги, предмет договору та розмір таких витрат. Докази оплати витрат за договором від 15 травня 2018 року, в межах якого надавалась правова допомога у цій справі, відсутні.

Докази, що додані на підтвердження сплати судових витрат, засвідчені молодшим юристом АО «Поляк і партнери». Юристи, у тому числі й молодші, не мають повноважень відповідно до закону засвідчувати документи.

Отже, суд першої інстанції не мав права брати до уваги докази, засвідчені молодшим юристом, а саме витяг з договору №89/18 від 15 травня 2018 року та прибуткові касові ордери.

Сторона відповідача не надала належних доказів на підтвердження оплати ОСОБА_2 гонорару на користь АО за надання правової допомоги по договору №89/18 від 15 травня 2018 року по захисту прав ОСОБА_2 по цивільній справі №727/788/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

На додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2021 року представник відповідача Поляк М.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення суду змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 49 490 грн.

Посилається на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає зміні.

З огляду на погодження розміру судових витрат на правничу допомогу між АО «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 , складність даної справи, тривалість її розгляду протягом 1 року 7 місяців, кількість підготовлених процесуальних документів в інтересах відповідача, здійснення підготовки та представництва інтересів клієнта під час 13 судових засідань, поведінку позивача, яка призвела до затягування розгляду справи, а відповідно і до необхідності підготовки апеляційної скарги, представництва у Чернівецькому апеляційному суді, сума судових витрат на правничу допомогу у розмірі 49 490,13 грн є співмірною із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим ним у розумінні статті 137 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг та відзиву, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявності підстав для визнання договорів позики від 12 листопада 2007 року та від 15 грудня 2014 року недійсними відповідно до статті 234 ЦК України з підстав їх фіктивності.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що витрати за надання правничої допомоги не є співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг. Заявлений адвокатом розмір правничої допомоги не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Крім того, при визначені розміру правничої допомоги необхідно враховувати також те, що судове засідання 30 листопада 2020 року не відбулось через неявку сторін. Також суд враховує і матеріальний стан позивача ОСОБА_1 , який є пенсіонером.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області перебувало виконавче провадження №54885937 з примусового виконання виконавчого листа №727/4714/17, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів за договором позики від 04 вересня 2014 року в сумі 339 822,67 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 8 730 044,39 грн, судового збору в сумі 8 960 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 20 250 грн, що підтверджується копією Інформації про виконавче провадження.

В ході розгляду цивільної справи №727/4714/17 про стягнення коштів за договором позики, ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 25 липня 2017 року змінено ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2017 року про забезпечення позову, забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 в межах заявлених позовних вимог на суму 330 876,97 доларів США, в тому числі на наступне майно: нежитлову будівлю, площею 998,40 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ; земельні ділянки площею 0,2640 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер :02:001:0064; земельну ділянку площею 0,1059 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:0065; земельну ділянку площею 0,1057 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:0063; земельну ділянку площею 0,4577 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в селі Тисовець Сторожинецького району Чернівецької області, кадастровий номер :02:001:0039; автомобіль «УАЗ 452 Д», вантажний, об`єм двигуна 4250, 1984 року випуску; автомобіль «Мерседес-Бенц 312 D», вантажний, об`єм двигуна 2874, 1996 року випуску.

В судовому засіданні встановлено, що 12 листопада 2007 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність 2 800 0000 євро для будівництва ресторану.

Згідно з п. 2.1 вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_3 борг готівкою у строк до 12 листопада 2017 року.

Відповідно до п. 3.4. договору сторони свідчать, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; укладення договору відповідає їх інтересам та інтересам сім`ї; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 квітня 2019 року по справі №723/419/19, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 12 листопада 2007 року в сумі 28 000 000 євро та судовий збір в сумі 9 605 грн.

Виконавчий лист по справі №723/419/19 пред`явлено на виконання до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області ВП №59658211.

15 грудня 2014 року між відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність 250 000 доларів США.

Згідно з п.2.1 вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_3 борг готівкою у строк до 15 грудня 2017 року.

Відповідно до п. 3.4. договору сторони свідчать, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; укладення договору відповідає їх інтересам та інтересам сім`ї; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 липня 2018 року по справі №723/1833/18, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 15 грудня 2014 року в сумі 250 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 23 травня 2018 року становить 6 517 500 грн та судовий збір в сумі 8 810 грн.

Виконавчий лист по справі №723/1833/18 пред`явлено на виконання до Першого ВДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області ВП №57496878 та постановою державного виконавця вказане виконавче провадження та виконавче провадження про стягнення на користь ОСОБА_1 боргу об`єднані у зведене виконавче провадження №57519215.

14 серпня 2019 року заступником начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальником Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Малим О.В. винесено постанову про передачу матеріалів зведеного виконавчого провадження №57519215 щодо виконання рішень про стягнення з ОСОБА_2 коштів, що перебуває на примусовому виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області для подальшого виконання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України унормовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовує вимоги про визнання недійсними договорів позики тим, що вказані правочини є фіктивними, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а лише з метою ухилення від сплати боргу позивачу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 202, 204 ЦК України).

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторони не вчинили жодних дій на виконання фіктивного правочину, суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявності таких умов: вина осіб, яка має прояв у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених у договорі. Відсутність хоча б однієї із цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву (подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, від 01.11.2018 у справі № 910/18436/16 та підтримано у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18).

Враховуючи наведене, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним. Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 755/19772/19.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання договорів фіктивними, оскільки позивачем не доведено, що укладаючи оспорюваний договір позики, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали наміру досягти обумовлених ними юридичних наслідків, зокрема отримати та передати грошові кошти в позику.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано враховано наявність рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 квітня 2019 року по справі №723/419/19 про стягнення заборгованості за договором позики від 12 листопада 2007 року та рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 липня 2018 року по справі №723/1833/18 про стягнення заборгованості за договором позики від 15 грудня 2014 року, які набрали законної сили, що свідчить про реальність правових наслідків за цими правочинами.

Висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, у постановах Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 316/876/16-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 315/1496/17, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, не суперечать висновкам суду у розглядуваній справі, які зроблені з урахуванням встановлених обставин та з огляду на наявність судових рішень, які набрали законної сили, у справах №723/419/19 та № 723/1833/18.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Посилання апелянта на те, що договори позики між відповідачами укладені з метою залишення цього майна у власності сім`ї ОСОБА_7 та намагання у такий спосіб уникнути виконання судового рішення у цивільній справі 727/4714/17 на користь ОСОБА_8 , у зв`язку з чим порушено право позивача ОСОБА_1 на звернення стягнення в його інтересах на майно боржника ОСОБА_2 , є безпідставними.

ОСОБА_1 є особою, яка має вищий пріоритет зареєстрованого обтяження, оскільки обтяження на його користь зареєстроване раніше та саме на виконання рішення суду по справі 727/4714/17, виконавчий лист по якій примусово виконується.

Виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 вересня 2017 року у справі № 727/4714/17 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 339 822,67 дол. США, судового збору у розмірі 8 960,00 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 20 250,00 грн, державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області не порушує прав стягувача ОСОБА_1 . Твердження представника заявника про те, що внаслідок передачі зведеного виконавчого провадження № 57519215 для подальшого виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області буде знівельовано пріоритет ОСОБА_1 у зведеному виконавчому провадженні, який підтверджено постановою Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 727/1818/19-ц (провадження № 61-13136св19), є необґрунтованими, оскільки такі дії не призводять до зміни порядку розподілу стягнутих з боржника грошових сум, визначеного статтями 45-46 Закону України «Про виконавче провадження».

Такий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 727/9423/19 за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 травня 2020 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2021 року містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

З матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та АО «Поляк, Кирилюк і партнери» укладено договір про надання юридичної (правової) допомоги №145/17 (т. 3 а.с.139-141). Договір укладений на строк до 04 серпня 2022 року.

У 2017 році АО «Поляк, Кирилюк і партнери» було змінено назву та логотип юридичної особи на АО «Поляк і партнери», у зв`язку з чим 15 травня 2018 року між ОСОБА_2 та АО «Поляк і партнери» укладено договір про надання юридичної (правничої) допомоги № 89/18 (т. 3 а.с.142-144).

Відповідно до звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи від 23 липня 2021 року (т. 3 а.с.100-101) відповідач ОСОБА_2 сплатив адвокату грошові кошти в розмірі 49 805 грн за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера №17/12/20 від 17.12.2020 року (т.3 а.с.102), №28/02/20 від 28.02.2020 року (т.3 а.с.103), №26/06/20 від 26.06.2020 року (т.3 а.с.104), №28/08/20 від 28.08.2020 року (т.3 а.с.105), №15/02/21 від 15.02.2021 року (т.3 а.с.106), №14/05/21 від 14.05.2021 року (т.3 а.с.107), №12/07/21 від 12.07.2021 року (т.3 а.с.108).

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»).

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі та зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу з 49 805 грн до 20 000 грн, суд першої інстанції виходив з принципів співмірності, розумності та справедливості та враховуючи конкретні обставини справи, її складності та виконаної адвокатом роботи.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення витрат на правничу допомогу у визначеному судом першої інстанції розмірі, з урахуванням відповідності критерію реальності таких витрат і розумності їх розміру, є обґрунтованим.

Представником позивача ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів того, що понесені відповідачем витрати при розгляді зазначеної справи на підставі наданих квитанцій, сплачені за надання правової допомоги у інших справах, що розглядалися між сторонами.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_4 про те, що молодший юрист АО «Поляк і партнери» не мала повноважень засвідчувати документи, не заслуговують на увагу, оскільки договір про надання правової допомоги укладений між АО «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 , а молодший юрист Стратой Ю.В. прийнята на роботу в АО «Поляк і партнери» і як працівник зазначеного об`єднання правомірно засвідчила документи про надання правової допомоги АО «Поляк і партнери».

З огляду на викладене, апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_4 та представника відповідача Поляк М.В. на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2021 року задоволенню не підлягають.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2021 року - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2021 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 09 грудня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак