Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 466/1874/13-ц

провадження № 61-2310св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: приватне акціонерне товариство «Ірокс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 січня 2020 року у складі судді Зими І. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Приколоти Т. І., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року за нововиявленими обставинами у справі за його позовом до приватного акціонерного товариства «Ірокс» (далі - ПрАТ «Ірокс»), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 та відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (далі - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського МУЮ), про визнання права власності та витребування майна з чужого володіння.

Заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року у справі № 466/61/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року, відмовлено у задоволенні його позову до ПрАТ «Ірокс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 та відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського МУЮ, про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , площею 63 кв. м, витребування вказаної квартири з володіння ОСОБА_3 на його користь.

ОСОБА_1 зазначав, що відмовляючи у задоволенні його позову, суди виходили із того, що рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 25 червня 2009 року у справі № 2-1384/09, яке набрало законної сили, було визнано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 . На підставі договору дарування від 19 серпня 2009 року, остання відчужила спірну квартиру ОСОБА_3 . Рішенням Шевченківського райсуду м. Львова від 23 вересня 2013 року у справі № 466/1348/13, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним зазначеного договору дарування, оскільки ОСОБА_3 правомірно набула право власності на житло, тому таке не може бути вилучене з її володіння.

Проте постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2-1384/09 рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 25 червня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до закритого акціонерного товариства «Ірокс», треті особи особи: ОСОБА_5 , ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання права власності на спірне житлове приміщення.

На думку ОСОБА_1 спростовуються висновки судів щодо правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, відповідно і наявності у неї достатнього обсягу повноважень розпоряджатись такою.

У зв`язки із цим, оскільки скасовано судове рішення від 25 червня 2009 року у справі № 2-1384/09, яке стало підставою для ухвалення судового рішення від 05 березня 2014 року у справі № 2-61/11, ОСОБА_1 вважав, що це підлягає перегляду.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 05 березня 2014 року та ухвалити нове судове рішення, яким визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 й витребувати її з володіння ОСОБА_3 на його користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 січня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Ірокс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 та відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстрації службиЛьвівського МУЮ про визнання права власності, витребування майна з чужого володіння та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки договір про пайову участь у будівництві від 28 листопада 2006 року № 8, укладений між позивачем та закритим акціонерним товариством «Ірокс», та акт прийому-передачі спірної квартири не є правовстановлюючими документами, що підтверджують право власності ОСОБА_1 на спірне житло.

Разом із цим, відмовляючи у задоволенні позову щодо витребування спірної квартири, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем за позовом про витребування майна може бути лише власник цього майна або особа, що отримала це майно у володіння, якими у цьому випадку позивач не є.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 січня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки він у встановленому законом порядку не набував права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, а тому правові підстави для застосування положень статей 388, 392 ЦК України відсутні.

Разом із цим, відмовляючи у задоволенні позову щодо витребування спірної квартири, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що позивачем за позовом про витребування майна може бути лише власник цього майна або особа, що отримала це майно у володіння, якими у цьому випадку позивач не є.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи № 466/1874/13-ц із Шевченківського районного суду м. Львова.

У березні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, на думку ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/3867/17-ц (провадження № 61-3667св19) та від 18 вересня 2019 року у справі № 2-1384/09 (провадження № 61-33336св18).

ОСОБА_1 зазначає, що він, як учасник пайового будівництва належним чином виконав свої зобов`язання за договором підряду на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_3 шляхом внесення плати за квартиру у повному обсязі, у зв`язку із чим, на його думку, він має право розраховувати на належне виконання зобов`язань за договором з боку забудовника (підрядника). ПрАТ «Ірокс» не виконало свої зобов`язання, не оформило документацію для державної реєстрації прав на цю квартиру, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «Ірокс» було укладено договір пайової участі у будівництві житла № 8, відповідно до умов якого замовник приймав участь у будівництві 63-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_4 та фінансував будівництво двохкімнатної квартири № 60 , що розташована на 2-му житловому поверсі, загальною площею 63 кв. м, а підрядник брав на себе зобов`язання передати замовнику згідно акта прийому-передачі квартиру та сприяти в оформленні документів (а. с. 3, т. 1).

28 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «Ірокс» було укладено ще один договір № 8, відповідно до умов якого замовник приймає співучасть в будівництві вже не 63-х, а 73-х квартирного будинку АДРЕСА_4 та фінансує будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_6 . Вартість вказаної квартири, як і квартири № 60 по аналогічному договору, становить 200 124,00 грн (а. с. 2, т.1).

На виконання умов договору від 28 листопада 2006 року № 8, згідно квитанцій до прибуткового касового ордера, 13 березня 2007 року ОСОБА_1 було внесено кошти у розмірі 200 124,00 грн (а. с. 15, т. 1).

При цьому у тексті квитанції не зазначено, на виконання якого саме з двох договорів від 28 листопада 2006 року № 8 внесені такі кошти, зокрема: за квартиру № 60 чи № 57 за вказаною адресою.

Відповідно до актів прийому-передачі житлових приміщень, 14 березня 2007 року, відповідно до двох угод № 8 та № 8, кожен з яких датований 28 листопада 2006 року, закрите акціонерне товариство «Ірокс» передало ОСОБА_1 : двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 (а. с. 5, 6 т. 1).

Станом на 2007 рік будинок АДРЕСА_4 не було здано в експлуатацію.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи, проведеної судовим експертом товариства з обмеженою відповідальністю «Гал-Світ», від 17 серпня 2010 року № 569 внаслідок улаштування магазину в колишньому цокольному поверсі будинку АДРЕСА_4 , змінилась нумерація квартир та поверховість будови. Кількість поверхів будинку з 7 поверхів змінилась на 9 поверхів (8 поверхів + мансарда), нумерація квартир зміщена на один номер. Квартира № 60 , розташована на другому поверсі житлового будинку, стала двокімнатною квартирою № 59 , розташованою на третьому поверсі цього будинку. Дані щодо зміни нумерації та поверховості інших квартир відсутні (а. с. 24-28, т. 2).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 січня 2010 року у справі № 2-215/10 за позовом закритого акціонерного товариства «Ірокс» до ОСОБА_1 про розірвання договору пайової участі у будівництві житла від 28 листопада 2006 року № 8 встановлено, що внесені ОСОБА_1 кошти у розмірі 200 214,00 грн були повернуті йому закритим акціонерним товариством «Ірокс» поштовими переказами. Оскільки позивач відмовився від отримання вказаної суми, повернути відправнику Поштамт-ЦПЗ №1 не мав змоги по причині відмови закритого акціонерного товариства «Ірокс» у наданні своїх банківських реквізитів. Згідно із листом Поштамт-ЦПЗ №1 від 22 квітня 2010 року, відповідно до пункту 7.3.1. Положення про поштовий переказ, вказані поштові перекази були направлені до інформаційно-розрахункової дирекції УДПП «Укрпошта» на зберігання. Згідно статті 119 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, відправник/адресат міг протягом 3-років з дня прийняття переказів для пересилання звернутись до об`єкта поштового зв`язку щодо одержання цього відправлення (а. с. 3, т. 2).

Матеріали справи не містять доказів того, чи були кошти у розмірі 200 214,00 грн отримані будь-ким із сторін договору.

25 грудня 2005 року між закритим акціонерним товариством «Ірокс» та ОСОБА_2 було укладено договір пайової участі на замовлення фінансування двокімнатної квартири АДРЕСА_10 , на четвертому поверсі, відповідно до умов якого ОСОБА_2 сплатила закритому акціонерному товариству «Ірокс» повну вартість квартири у розмірі 225 792,00 грн.

21 листопада 2007 року до зазначеного договору було внесено зміни, відповідно до яких було змінено номер квартири, яку мала отримати ОСОБА_2 , а саме з № 62 на № 59.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 липня 2010 року, у справі № 2-1384/09 задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

19 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 2-1384/09 касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 137-140, т. 3).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинностіцим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 423 ЦПК України передбачено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема: скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду (пункт 3 частини третьої статті 423 ЦПК України).

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року за нововиявленими обставинами у справі № 466/1874/13-ц, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 червня 2009 року у справі № 2-1384/09 за позовом ОСОБА_2 до закритого акціонерного товариства «Ірокс» про визнання права власності на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_2 , що стало підставою для ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року у справі № 466/61/11, яке скасоване постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року, обґрунтовано вважав наявними підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку щодо скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2014 року у справі № 466/1874/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Ірокс», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 та відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського МУЮ, про визнання права власності, витребування майна з чужого володіння й ухвалення нового судового рішення.

Частиною п`ятою статті 423 ЦПК України передбачено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до статей 526, 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Указаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 05 лютого 2014 року у справі № 6-131цс13, від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15.

Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації врегульовано Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на спірне нерухоме майно, тобто право власності на спірне нерухоме майно у нього в установленому законом порядку не виникло, правильно застосував норми статей 331, 392 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог про витребування майна і визнання права власності за позивачем на об`єкт інвестування.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що саме позивачем проінвестовано будівництво спірної квартири, а тому у нього виникло право власності на спірний об`єкт нерухомості, необґрунтовані, оскільки договір про пайову участь у будівництві та акт прийому-передачі спірної квартири не є правовстановлюючими документами. Разом із цим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що житловий будинок у якому розташован спірна квартира зданий в експлуатацію.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/3867/17-ц (провадження № 61-3667св19) та від 18 вересня 2019 року у справі № 2-1384/09 (провадження № 61-33336св18), на які заявник посилався у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович