П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року м. Київ

Справа № 759/14039/19

Провадження: № 22-ц/824/15401/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, обґрунтувавши його тим, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь за договором позики борг в розмірі 329 188 грн, витрати за розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» в розмірі 428,40 грн та судовий збір в розмірі 3 219, 88 грн, а всього - 332 836, 28 грн. 30 травня 2013 року позивачем був отриманий виконавчий лист, з яким він неодноразово звертався до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві. Постановами відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві йому неодноразово було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, а виконавчий лист - повернуто. Такі постанови оскаржувалися у судовому порядку, їх було скасовано та визнано незаконними. Зазначив, що станом на день звернення з позовом до суду судове рішення, за яким видано виконавчий лист, не виконано протягом 6 років, а його виконання свідомо ігнорується Святошинським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві. На його думку, внаслідок такого тривалого невиконання державними виконавчими службами рішення суду з боку держави вбачається порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказав, що такі дії органів державної влади є прямим порушенням його права і спричинили для нього душевні страждання, а тому він має право на відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди. З урахування заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь матеріальний збиток у розмірі 332 836,28 грн, інфляційні втрати в розмірі 537 863,34 грн, 3 % річних у розмірі 67 351,47 грн та моральну шкоду у розмірі 84 870 грн, а всього 1 022 921,09 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 21 травня 2021 року направив апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно вказав, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачу шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника, оскільки виконавче провадження перебуває на виконанні. Відмітив, що рішення Святошинського районного суду міста Києва 11 квітня 2013 року станом на 22 квітня 2021 року не виконано понад 8 років. Також посилався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, в якому зазначено, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому пункті статті 1 Протоколу №1. Зазначив, що тривале невиконання судового рішення органами державної виконавчої служби свідчить про бездіяльність цих органів та є порушенням його права на справедливий судовий розгляд, а тому існують підстави для відшкодування йому моральної шкоди. Також посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17, в якій вказано, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Тому грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, з факту завдання шкоди особі. Зазначив, що оскільки шкода, яка була завдана йому як фізичній особі бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою згідно норм ст. ст. 1173, 1174 ЦК України та ст. 56 Конституції України, тому ним було правомірно застосовано норми ст. 625 ЦК України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

04 листопада 202 року ОСОБА_1 направив на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

За таких підстав колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики борг в розмірі 329 188 грн, витрати за розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» в розмірі 428,40 грн та судовий збір в розмірі 3 219, 88 грн, а всього - 332 836, 28 грн.

30 травня 2013 року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2/759/936/13.

31 травня 2013 року ОСОБА_1 вперше звернувся до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 30 травня 2013 року.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві від 07 червня 2013 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті виконавчого провадження та повернуто виконавчий лист. Дана постанова була оскаржена ним до Святошинського районного суду міста Києва та ухвалою від 18 вересня 2013 року була скасована та визнана незаконною, відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві було зобов`язано прийняти до виконання виконавчий лист №2/759/936/13 та відкрити виконавче провадження.

14 листопада 2013 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Дана постанова була ним оскаржена до Святошинського районного суду міста Києва, ухвалою від 14 квітня 2014 року скасована та визнана незаконною, відділ державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві було зобов`язано прийняти до виконання виконавчий лист №2/759/936/13 та відкрити виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 332 836,28 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві від 28 серпня 2014 року відкрито виконавче провадження №44517090 з виконання виконавчого листа №2/759/936/13.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві від 16 червня 2015 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання.

Після повторного пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання на підставі постанови головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві від 04 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 50382769.

Постановою головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 22 грудня 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення.

30 травня 2017 року ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві повторно направлено до виконання виконавчий лист, який було повернуто йому без виконання на підставі повідомлення головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 10 липня 2017 року. Дане повідомлення було оскаржено до суду, однак ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 22 грудня 2016 року у виконавчому провадженні №50382769 скасовано та зобов`язано Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві відновити виконавче провадження №50382769.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та завданою шкодою. Крім того, невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Тому невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1773, 1174 ЦК України. Інфляційні втрати та три відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Оскільки боржником у грошовому зобов`язанні є ОСОБА_2 , то саме з нього підлягають стягненню відповідні суми, а не з органів державної виконавчої служби. Щодо відмови з задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів його душевних страждань, приниження честі та гідності, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, які він поніс.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно зі положеннями ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалені судами іменем України є обов`язковими до виконання на всій території України.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

Згідно ч. 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таку ж саме норму закріплено і в ч. 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Тому, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Отже, у цій справі позов пред`явлений до держави Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у даній справі є Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції та Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Закон України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити із положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Частиною 2 ст. 1667 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки п. 3 вказаної статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Відповідно до положень статті 1173 ЦК України шкода є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком.

У зазначених нормах встановлена єдина підстава цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди - правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправність заподіювача шкоди (незаконність дій, рішення або бездіяльності), причинний зв`язок між ними.

Тобто, правове значення при вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування шкоди на підставі наведених статей має встановлення сукупності обставин: факту спричинення шкоди, неправомірності дій (бездіяльності), якими цю шкоду завдано, причинного зв`язку між фактом спричинення шкоди та неправомірними діями (бездіяльністю).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби призвела до тривалого невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми боргу за виконавчим листом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, яка складає 938 051,09 грн.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17, від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц та від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17, від 12 серпня 2020 року у справі №761/7165/17.

Оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що вимога про відшкодування інфляційних витрат не підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Саме тому відповідні суми можуть були стягнуті з боржника у виконавчому провадженні, а не з державної виконавчої служби.

У зв`язку з наведеним висновок суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування майнової шкоди, а саме, нестягнутої шкоди за рішенням суду, інфляційних втрат та 3% річних задоволенню не підлягають, є правильним.

В той же час, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано доказів його душевних страждань, приниження честі та гідності, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, які він поніс, та співвідношення їх із розрахованим розміром моральних збитків, враховуючи наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Дана постанова містить висновок, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід також виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17.

Як встановлено з матеріалів справи, ухвалами Святошинського районного суду міста Києва від 18 вересня 2013 року у справі №759/10378/13-ц, від 14 квітня 2014 року у справі №759/684/14-ц, від 23 жовтня 2018 року у справі №2608/17104/12 визнавалась неправомірною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в місті Києві (Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві) під час примусового виконання виконавчого листа №2/759/936/13 від 30 травня 2013 року.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що дії посадових осіб державної виконавчої служби щодо відмови у відкритті виконавчого провадження та повернення виконавчих документів мали наслідком порушення права позивача на своєчасне виконання рішення суду.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може бути відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Отже, визначальним критерієм є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення про стягнення коштів, колегія суддів приходить до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

Розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування.

Право вирішувати належність та розмір відшкодування моральної шкоди законодавцем залишено за судом, оскільки в чинному законодавстві чітких меж такого розміру не передбачено.

При цьому, суд не зобов`язано наводити розрахунків, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні лише відповідні мотиви.

Визначаючи розмір моральної шкоди, які підлягає відшкодуванню позивачу, колегія суддів ураховує, що у зв`язку із бездіяльністю органів виконавчої служби судове рішення, ухвалене на користь позивача, не було виконане протягом 8 років.

Проте, позивачем, у розумінні вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не доведено факту завдання йому моральної шкоди саме у розмірі 84 870,00 грн.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, а також, ураховуючи обставини справи та аргументацію позивача щодо завданої йому моральної шкоди, колегія суддів, з урахуванням характеру страждань та обсягу заподіяної шкоди, доходить висновку, що сума в розмірі 10 000 грн є достатньою грошовою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди та не суперечить засадам розумності, виваженості і справедливості.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції помилково виходив із того, що саме позивач повинен був довести існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, які він поніс.

Суд не врахував, що судовими рішеннями вже встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, а тому наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

При перевірці висновків суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності органу державної виконавчої в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних, в якій, окрім відшкодування матеріальної та моральної шкоди, просив суд визнати неправомірною бездіяльність Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві у зв`язку з невиконанням ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року щодо відновлення виконавчого провадження в період з 20 лютого 2019 року по 17 лютого 2020 року.

Суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову у повному обсязі, не навів жодних мотивів та висновків щодо відмови у визнанні неправомірною бездіяльності Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Так, згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту.

Ураховуючи те, що позивач є стягувачем у виконавчому провадженні, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_1 не може заявляти вимоги про визнання неправомірною бездіяльності органу державної виконавчої служби, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження стягувачем рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вказаних позовних вимог підлягає скасуванню, а провадження у цій частині вимог закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки дане питання вирішується в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

В порядку ст. 141 ЦПК України понесені сторонами судові витрати компенсації не підлягають, оскільки розраховані за мінімальною ставкою судового збору, встановленою Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити часткового.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 )моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві скасувати, провадження в частині цих вимог закрити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова