Справа № 587/2304/21
Провадження № 2/587/988/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Мошко Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на праві приватної власності позивачу належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Донька та онук - відповідачі по справі значаться зареєстрованими, однак більше 20 років тому вони виїхали до Італійської Республіки на постійне місце проживання,в зв`язку з чим позивач позбавлений можливості оформити та отримувати субсидію.

Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - в житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Сумського районного суду Сумської області від 12.11.2021 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві позов підтримав повністю, просив слухати справу без його участі

Відповідачі для розгляду справи до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно Договору дарування житлового будинку від 16.01.1991 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Спільного господарства позивач ОСОБА_1 з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не веде, членом її сім`ї він не являється.

У зазначеному будинку значаться зареєстрованими ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.9,10), але відповідачі не проживають більше двадцяти років і по теперішній час. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добровільно залишили будинок у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до Італійської Республіки.

Відповідно до виписок з будинкової книги Садівської сільської ради Сумського району від 27.10.2021 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з 14.05.2002 року (а.с.9,10).

Факт не проживання відповідачів в спірному домоволодінні підтверджується Актом № 14 від 21.09.2021, що підписані сусідами-мешканцями АДРЕСА_2 , з якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно не проживають за адресою: АДРЕСА_1 протягом двадцять одного року (а.с.8).

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 р..

Виходячи з встановлених обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

За таких обставин, оскільки судом встановлено, що відповідачі більше двадцяти років без поважних причин не проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вони зареєстровані, при цьому витрат на утримання вказаного жилого приміщення не несуть, суд приходить до висновку, що останні втратили право користування вказаним житловим приміщенням, а тому суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 386, 391 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко