Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 359/1325/18-ц

провадження № 61-11715св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Генеральна прокуратура України, Служба безпеки України, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями працівників правоохоронних органів.

Позовну заяву мотивовано тим, що 21 вересня 2017 року в період з 16 год. 00 хв до 17 год. 30 хв, у порядку частини третьої статті 233 КПК України було проведено обшук житлового приміщення за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Обшук проводився слідчим слідчої групи, слідчим з ОВС Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України разом із оперативними співробітниками управління Служби безпеки України в рамках проведення досудового розслідування у кримінальному провадженню від 15 вересня 2017 року № 0002947.

ОСОБА_1 посилався на те, що за вказаною адресою він проживав разом із своєю сім`єю з 10 вересня 2016 року на підставі договору оренди житла. Обшук з боку правоохоронців проводився в присутності його дружини, яка на момент його проведення перебувала на ранньому етапі вагітності, а також у присутності малолітньої дитини.

У якості понятих було залучено сусідів позивача, які перебували у приміщенні весь час проведення обшуку та підписали відповідний протокол. Процесуальний статус у зазначеному кримінальному провадженню позивачу не відомий, як наслідок, необхідність та підстави проведення обшуку у приміщенні, де він проживав, йому також невідомі.

ОСОБА_1 зазначав, що перед початком проведення обшуку особи подзвонили до квартири та представились його дружині співробітниками поліції, повідомивши їй необхідно якнайшвидше відчинити двері для проведення обшуку у житловому приміщенні. На її питання щодо правових підстав проведення обшуку особами було надано відповідь, що всі документи вони покажуть пізніше.

Після зазначених дій та слів його дружиною через перебування у сильному стресовому стані було відчинено двері у квартиру для співробітників, які представилися працівниками слідчого управління Генеральної прокуратури України та управління Служби безпеки України для проведення обшуку. Як пояснював слідчий, обшук у житловому приміщенні проводився у кримінальному провадженні від 15 вересня 2017 року № 0002947 у порядку частини третьої статті 233 КПК України, тобто до постановлення ухвали слідчого судді.

В подальшому, позивачу стало відомо, що 29 грудня 2017 року на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження від 15 вересня 2017 року № 0002947 закрито за відсутністю складу злочину в діях підозрюваних осіб. Будь які кримінальні провадження щодо незаконного проведення обшуку у житлі позивача не розпочинались.

13 лютого 2018 року ОСОБА_1 звертався із заявою до Печерського районного суду м. Києва щодо отримання інформації відносно звернення співробітників Генеральної прокуратури України із клопотанням щодо отримання ухвали на дозвіл проведення обшуку житлового приміщення в рамках кримінального провадження від 15 вересня 2017 року № 0002047, за адресою: квартира АДРЕСА_1 , який фактично було проведено 21 вересня 2017 року.

Судом було надано відповідь про невідповідність заяви позивача вимогам чинного кримінального процесуального законодавства та відсутність можливості у її задоволенні. Також судом наголошено, що згідно статті 222 КПК України запитувану позивачем інформацію можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і у тому обсязі, в якому вони визнаються можливим. Як наслідок, судом наголошено про можливість звернення до органу досудового розслідування, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження для отримання запитуваної інформації.

Крім того 12 лютого 2018 року позивачем до канцелярії Генеральної прокуратури України було вручено запит на ім`я прокурора другого відділу УПКуКПС Департаменту ПКуКПС центрального апарату Генеральної прокуратури України старшого радника юстиції Асанова У. С., щодо надання копії ухвали слідчого судді про проведення обшуку житлового приміщення та копію протоколу обшуку, який було проведено 21 вересня 2017 року за адресою: квартира АДРЕСА_1 . Проте відповіді на вказаний запит не отримав.

Враховуючи зазначені незаконні дії співробітників Генеральної прокуратури України разом із оперативними співробітниками управління Служби безпеки України в рамках проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 15 вересня 2017 року № 0002947, ОСОБА_1 вважав, що найбільш адекватною компенсацією у інший спосіб, яка рівнозначна його стражданням, є 1 (один) Bitcoin (Біткоїн). Зазначена компенсація визначена ним із кількості незаконних дій (незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку), якими порушено гарантовані йому державою права, та складається із наступного розрахунку: 1 (один) Bitcoin (Біткоїн) за один незаконний обшук.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України на свою користь 1 (один) Bitcoin (Біткоїн) в якості компенсації за моральну (немайнову) шкоду, завдану внаслідок незаконного проведення обшуку в ході кримінального провадження співробітниками органів досудового розслідування, прокуратури.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідачів при проведенні ними досудового розслідування, оскільки позивачем суду не надано доказів на підтвердження факту незаконності дій відповідачів щодо проведення обшуку у приміщенні за місцем його проживання, наслідком чого стало завдання позивачу страждань.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідачів при проведенні ними досудового розслідування, оскільки позивачем суду не надано доказів на підтвердження факту незаконності дій відповідачів щодо проведення обшуку у приміщенні за місцем його проживання, наслідком чого стало завдання позивачу страждань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, які стосуються оскарження ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку у особи, яка не є учасником кримінального провадження, та який надано після проведення такого невідкладного обшуку (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції й ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 359/1325/18-ц із Печерського районного суду м. Києва.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_1 вважає, що у національному законодавстві відсутнє належне правове регулювання ефективних правових гарантій та законодавчі механізми, які можуть дозволити оскаржити ухвалу про проведення обшуку в апеляційному порядку, що призводить до правових зловживань органу досудового розслідування. У зв`язку із неможливістю апеляційного оскарження ухвали про проведення обшуку через відсутність правових норм, у суду відсутня можливість винесення обґрунтованого рішення. Зазначене вказує на відсутність законодавчої процедури, яка б забезпечувала ефективне залучення незалежного судового органу до перевірки законності та пропорційності здійснення оперативно-розшукових заходів та процесуальних дій органу досудового розслідування.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив представник Служби безпеки України - Коломієць В. В. на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Слідчими четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні від 15 вересня 2017 року № 0002947 за підозрою генерального директора державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, провідного аудитора відділу внутрішнього аудиту зазначеного державного підприємства ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27 та частиною четвертою статті 508 КК України.

21 вересня 2017 року органом досудового розслідування було проведено невідкладний обшук на підставі частини другої статті 233 КПК України за адресою: квартира АДРЕСА_1 , у якій мешкав ОСОБА_1 . Під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 нічого вилучено не було (а. с. 38-41).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року у справі № 757/55713/17-к було надано дозвіл на проведення обшуку в помешканні, де мешкав ОСОБА_1 з родиною (а. с. 37).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинностіцим Законом.

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами другою та третьою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами другою та сьомою статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у випадках незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожного на повагу до приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. При цьому, частина 2 цієї статті містить випадки, в яких втручання у право на повагу до житла є виправданим і не становитиме порушення. Так, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення зазначеного права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, за загальним правилом право на повагу до житла є непорушним, і держава повинна виконувати взяті на себе негативні зобов`язання.

За практикою Європейського суду з прав людини аналіз втручання у право на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції здійснюється через застосування трискладового тесту (пункти 69-72 Рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Ратушна проти України», заява №17318/06; пункти 46-55 Рішення від 28 квітня 2016 року у справі «Багієва проти України», заява № 41085/05).

Так, з метою перевірки обшуку на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції необхідним є визначення таких обставин: чи мало місце втручання, чи було втручання відповідно до закону, чи переслідувало легітимну мету, чи було необхідним у демократичному суспільстві, тобто пропорційним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що обшук у житлі позивача безперечно становив втручання у його право на повагу до житла, проте разом із тим це втручання було здійснено відповідно до закону, переслідувало законну мету та було необхідним у демократичному суспільстві.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною третьою статті 233 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

У разі необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням (частина третя статті 234 КПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що обшук у помешканні, в якому проживав позивач, було проведено 21 вересня 2017 року з метою фіксації та виявлення відомостей та обставин вчинення кримінального правопорушення, а також речових доказів, невідкладно до постановлення ухвали слідчого судді, яка була постановлена наступного дня - 22 вересня 2017 року та ураховуючи відсутність доказів на підтвердження факту незаконності дій відповідачів по проведенню обшуку у приміщенні за місцем його проживання, наслідком чого стало, на думку позивача, завдання йому моральних страждань, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідачів при проведенні ними досудового розслідування.

Крім того у відповідності до відомостей із Єдиного державного реєстру судових рішень кримінальне провадження № 0002947 стосовно обвинувачених ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за частиною третьою статті 368 КК України розглядається Голосіївським районним судом м. Києва, справа № 752/12041/18.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, які стосуються оскарження ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку у особи, яка не є учасником кримінального провадження, та який надано після проведення такого невідкладного обшуку, не заслуговують на увагу. З урахуванням установлених у цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального або порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до невірного тлумачення заявником норм матеріального права та переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень розгляду справи у суді касаційної інстанції, передбачених у статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович