МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 480/1479/19
Провадження № 22-ц/812/272/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянувши в апеляційному порядку у спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Войнарівського М.М. в приміщенні того ж суду, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 3087 дол. США, що за курсом 25,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.07.2019 року складає 79644,60 грн за кредитним договором № NKN0G104040025 від 22.05.2007 року, а також про стягнення судових витрат у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 22 травня 2007 року уклали кредитний договір № NKN0G104040025, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 24010 Доларів США на термін до 21 травня 2027 року, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 України наслідками порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 12.07.2019 року має заборгованість - 76597,60 Доларів США, яка складається з наступного: 3087,00 Доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 0,70 Долар США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 73509,90 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просить стягнути лише 3087.00 Доларів США заборгованість за тілом кредиту.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що сторони 22.05.2007 року уклали кредитний договір № NKN0G104040025. Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 24010,00 доларів США на термін до 21.05.2027 р., а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

04.12.2013 р., 27.10.2014 р. та 07.10.2015 року були укладені три Додаткові угоди із додатками до зазначеного Договору, згідно яких сторони узгоджували зменшення суми заборгованості за кредитом та визначали графік погашення кредиту. Остаточне узгодження суми заборгованості та графіку її погашення відбулося 07.10.2015 року, коли сторони підписали Додаткову угоду №3. Зокрема, було визначено дату останнього погашення заборгованості за кредитом - 27.09.2022 р. та графік погашення кредиту із вказанням дат та сум платежів.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачці кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Для підтвердження проведення операції видачі кредитних коштів банком надано суду Меморіальний ордер та копію Заяви на видачу готівки за підписом клієнта, які є в матеріалах справи.

Згідно умов Договору (п. 1.2 Додаткової угоди №3 від 07.10.2015 року) строк виконання зобов`язань спливає 27.09.2022 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідачки 07.08.2019 року.

Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про початок перебігу строку позовної давності з моменту виникнення поточної заборгованості відповідача у 2015 році. Тому, вважає, що позивачем дотримано при зверненні до суду строк позовної давності.

Від представника відповідачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказує, що кредитний договір між позивачем і відповідачкою було укладено 21.05.2007 року терміном дії до 21.05.2027 року.

В листі № 631 від 29.01.2009 року Банк повідомив відповідачці про те, що у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007р., АТ КБ «Приватбанк» скоротив строк цього договору до 03.02.2009 року. Тому в зв`язку зі зміною строку виконання зобов`язання по кредитному договору, Банк мав право звернутись із позовом про стягнення заборгованості протягом трьох років, починаючи з 03.02.2009 р., тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, банк своїм правом протягом строку позовної давності не скористався.

22 червня 2011 р. позивачем було направлено відповідачці простим листом вимогу про повернення кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги.

Вимогу від 22.06.2011 р. ОСОБА_1 отримала 27.06.2011 р., що свідчить про те, що перебіг строку позовної давності для звернення до суду Банком із позовом про стягнення заборгованості згідно з цією вимогою розпочався 27.07.2011 р. і сплив 27.07.2014 р. Позову до суду про стягнення заборгованості протягом цього строку Банк також не подавав.

Тому вважає, що вказане вище свідчить про сплив позовної давності відносно вимог Банку по кредитному договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007 та втрату Банком права на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Також зазначає, що банк, скориставшись необізнаністю відповідача відносно незаконності таких вимог, змусив відповідачку укладати Додаткові угоди до кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007 - № 1 від 04.12.2013р., № від 27.10.2014 р. та № 3 від 07.10.2015 р., в яких містились умови про зміну строків виконання зобов`язань по кредитному договору ІМКІМОС104040025 від 22.05.2007 і, відповідно, змінювались і строки позовної давності для стягнення заборгованості.

Відповідно до п. 1.2 додаткової угоди № 3 від 07.10.2015 р. до кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007 датою остаточного погашення заборгованості за кредитним договором сторони встановили 27.09.2022 р. Цією ж угодою позивач і відповідачка узгодили графік погашення кредиту.

При цьому згідно з п. 1.5 зазначеної додаткової угоди у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 30 днів, термін повернення кредиту, зазначений в п. 1.2, є 31-й день моменту такого порушення. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-ий день) рахується простроченою.

Як свідчить розрахунок заборгованості, який доданий банком до позовної заяви, заборгованість у розмірі 3087,00 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача, утворилась станом на 28.01.2016 року. Ця дата, 28.01.2016 р., є 32-м днем, після 27.12.2015 р. - дати, з якої, за твердженням позивача, утворилась заборгованість по поверненню кредиту відповідно до графіку погашення кредиту від 07.10.2015 р.

Отже, перебіг позовної давності про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 3087, 00 доларів США по кредитному договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007 розпочався 28.01.2016 р.

З такою вимогою позивач подавав позов до Миколаївського районного суду Миколаївської області 24.11.2016 р. (справа № 480/2629/16-ц). Позовна заява Банку по цивільній справі № 480/2629/16-ц ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.06.2019 р. була залишена без розгляду на підставі п.3 ч. 1 ст.257 ЦПК України (належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (дана норма підтверджена, зокрема, постановами Верховного Суду від 17.04.2019 р. по справі № 357/614/15-ц, від 10.07.2019 р. по справі № 572/1056/15-ц).

Таким чином, відповідачка вважає, що даний позов подано банком зі спливом строків позовної давності.

Крім того, позивач, стверджуючи, що він виконав свої зобов`язання за кредитним договором № NKN0G104040025 від 22.05.2007, не надав докази такого виконання, а також наявності у АТ КБ «Приватбанк» права на видачу кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті.

Посилається, що вказаний у виписці про рух коштів по рахунку рахунок не співпадає з рахунком, який зазначений в кредитному договорі.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 22.05.2007 року між сторонами укладено договір № NKN0G104040025, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 24010 дол. США.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідачка взятих на себе зобов`язань за договором не виконала, в зв`язку з чим станом на 12.07.2019 року має заборгованість - 76597,60 дол. США, яка складається з наступного: 3087.00 дол. США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 0.70 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 73509,90 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Тому суд вважав доведеним факт порушення відповідачкою взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати кредиту. При цьому суд виходив з того, що суду не надано доказів того, що відповідачку визнано судом недієздатною, чи інших даних, що в момент укладення кредитного договору вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

В той же час суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви представника відповідачки щодо спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом його порушених прав.

При цьому суд виходив з того, що кредитний договір було підписано сторонами 22 травня 2007 року. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Із розрахунку заборгованості судом встановлено, що поточна заборгованість виникла в 2015 році.

Враховуючи викладене, у позивача з 2015 року виникло право на позов - можливість захистити своє порушене право в примусовому порядку через суд. Банк не міг не знати про порушення свого права на отримання від відповідачки заборгованості за кредитним договором від самого початку прострочення обов`язкових платежів.

До суду за захистом банк звернувся лише в серпні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідачкою було заявлено про застосування строку позовної давності.

На підставі викладеного, а також посилаючись на положення ст. ст. 253, 256, 257,261, 264, 267, 530, 631, 1048, 1050, 1054 ЦК України суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи встановлено, що 22 травня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKN0G104040025, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 24010 Доларів США на термін до 21 травня 2027 року, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Згідно п.7.1 кредитного договору погашення заборгованості за цим договором повинно здійснюватися щомісячно у сумі 257,30 доларів США з 20 по 27 число кожного місяця.

Пунктом 5.1 кредитного договору сторони передбачили, що даний договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Листом № 631 від 29.01.2009 року позивач повідомив відповідачці про те, що у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007р., АТ КБ «Приватбанк» скоротив строк цього договору до 03.02.2009 року.

22 червня 2011 р. позивачем було направлено відповідачці простим листом вимогу про повернення кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги. Дану вимогу відповідачка отримала 27.06.2011р.

Однак, матеріали справи свідчать також про те, що між сторонами були укладені три Додаткові угоди до кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007р.: № 1 від 04.12.2013р., № 2 від 27.10.2014 р. та № 3 від 07.10.2015 р., в яких містились умови про зміну строків виконання зобов`язань по кредитному договору ІМКІМОС104040025 від 22.05.2007р.

Крім того, в даних Додаткових угодах сторони узгоджували суми заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткових угод, що свідчить про вчинення відповідачкою дій, направлених на визнання нею боргу за кредитним договором № NKN0G104040025 від 22.05.2007р.

Матеріали справи, а саме виписка по особовому рахунку, свідчить також про те, що відповідачка весь час до листопада 2015р. продовжувала здійснювати дії щодо погашення заборгованості за кредитом. Останній платіж нею було здійснено 27 листопада 2015р.

Зазначені обставини свідчать про те, що підписавши Додаткові угоди до кредитного договору від 22.05.2007р., а також продовживши виконувати свої зобов`язання за кредитним договором після отримання листів від 29.01.2009 року та від 22 червня 2011 р., відповідачка вчинила дії, що свідчить про визнання нею свого боргу та обов`язку його погашення за кредитним договором № NKN0G104040025 від 22.05.2007р.

Посилання відповідачки на те, що позивач змусив підписати її Додаткові угоди скориставшись її необізнаністю, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до п. 1.2 Додаткової угоди № 3 від 07.10.2015 р. до кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007р. датою остаточного погашення заборгованості за кредитним договором сторони встановили 27.09.2022 р. Цією ж угодою позивач і відповідачка узгодили графік погашення кредиту, що передбачає погашення заборгованості щомісячно по 69,17 дол. США., а також те, що Додаткова угода діє протягом строку дії договору.

При цьому згідно з п. 1.5 зазначеної Додаткової угоди у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 30 днів, терміном повернення кредиту, зазначеним в п. 1.2, є 31-й день моменту такого порушення. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-ий день) рахується простроченою.

Як свідчить розрахунок заборгованості, який доданий банком до позовної заяви, заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3087,00 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача, утворилась станом на 28.01.2016 року.

Ця дата, 28.01.2016 р., є 32-м днем, після 27.12.2015 р. - дати, з якої утворилась заборгованість по поверненню кредиту відповідно до графіку погашення кредиту від 07.10.2015 р., оскільки останній платіж щодо погашення заборгованості відповідачкою було здійснено 27 листопада 2015р.

24.11.2016 р. позивач звертався з позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки до Миколаївського районного суду Миколаївської області. Проте позов Банку ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.06.2019 р. був залишений без розгляду на підставі п.3 ч. 1 ст.257 ЦПК України (належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

До суду з позовом у даній справі позивач звернувся 15 серпня 2019р., тобто в межах строку виконання зобов`язання за Додатковою угодою № 3 від 07.10.2015 р. до кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007р., згідно якої датою остаточного погашення заборгованості за кредитним договором сторони встановили 27.09.2022 р., але після спливу 3-річного строку з моменту прострочення чергового місячного платежу.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка заявила про застосування позовної давності.

Слід зазначити, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 чт. 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони, виходячи зі змісту кредитного договору № NKN0G104040025 від 22 травня 2007р. та Додаткової угоди №3 від 07.10.2015 року, строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачці.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта ст. 267 ЦК України).

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 27 вересня 2022 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачка перестала виконували щомісячні зобов`язання з погашення кредиту, у зв`язку із чим з 28.01.2016 р. у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, а у банку з`явилося право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк звернувся до суду з позовом до відповідачки 15 серпня 2019 року, тобто в межах дії строку договору та строку виконання зобов`язання за Додатковою угодою № 3 від 07.10.2015 р. до кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007р., згідно якої датою остаточного погашення заборгованості за кредитним договором сторони встановили 27.09.2022 р., але після спливу 3-річного строку з моменту прострочення чергового місячного платежу.

За такого банк має право на стягнення заборгованості за кредитом тільки в межах 3-річного строку до моменту звернення до суду. В даному випадку з 15 серпня 2016р. до 15 серпня 2019р.

Як убачається з розрахунку заборгованості в цей період часу, починаючи з 28.01.2016р. заборгованість за тілом кредиту складала 3087 дол. США і залишалася незмінною до моменту звернення до суду. Крім того, позивачем нараховувалися щомісячні платежі за користування кредитом та пеня. Проте позивачем вимог про стягнення заборгованості за процентами та пенею не заявлено.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності за кредитним договором у сумі 3087 дол. США є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не надав та помилково прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за пропуском строку позовної давності. За такого рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 3087 дол. США.

При цьому колегія суддів враховує те, що згідно п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

Матеріали справи свідчать про те, що валютою кредиту відповідно до умов кредитного договору № NKN0G104040025 від 22.05.2007р., є долар США.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету було прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет.

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов`язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. На момент видачі кредиту позивач мав Банківську ліцензію №22, видану НБУ 04.12.2001р., Дозвіл № 22-2 та Додаток до Дозволу №22-2 (а. с. 130) від 29 липня 2003р., видані НБУ, що надавали йому право виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і бінківську діяльність», в тому числі зазначені в п.3 ч.1 ст. 47 Закону, а саме: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик ( згідно ст.2 цього Закону, коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент).

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 6 - 1680цс15 та від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14.

У зв`язку з викладеним колегія суддів відхиляє доводи відповідачки про не надання банком додатку до Дозволу № 22-2 від 29 липня 2003р.та не доведеність позивачем факт наявності у АТ КБ «Приватбанк» права на видачу кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті.

За приписами п.7.1 кредитного договору кредитні кошти надаються шляхом надання готівкою через касу банку. Відповідно до п.7.2 кредитного договору для виконання даного договору Банк відкриває позичальникові рахунок 2909 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам.

Ст. 40 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачає можливість надання суду доказів у вигляді електронних документів що обробляються платіжною системою, яку обслуговує цей розрахунковий банк, ця клірингова установа. При цьому суди та органи досудового слідства не можуть відмовити у прийнятті як доказу електронного документа та вимагати надання паперового документа.

Позивачем надано суду виписка про рух коштів по рахунку за 22 травня 2007р., видатковий ордер від 22 травня 2027р., згідно яких відповідачка отримала через касу 19600 дол. США, а також заяву відповідачки на видачу готівки №1 від 22 травня 2007р., яка містить підпис відповідачки ( а. с. 129), які є роздруківкою електронної форми платіжних документів.

Відповідно до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003р. № 337, яка була чинною до 15.07.2011р. (п.2,3 Розділу1,п.1,2,3,4 Глави1 Розділу3) та Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 01.06.2011р. № 174, яка була чинною до 01.11.2018р. (п.1.1,1.3,4 Розділу1), до касових документів, які оформлюються згідно з касовими операціями, належать, зокрема, заяви на видачу готівки. При цьому касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. До обов`язкових реквізитів касових документів, які оформлюються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім зазначених вище) також належать номер рахунку та найменування і код банку отримувача.

Надана позивачем заява на видачу готівки №1 від 22 травня 2007р. відповідає зазначеним вимогам Інструкції.

Відповідно до п.5.6, 5.9 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2003р., виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Операції в іноземній валюті в аналітичному обліку ведуться в подвійній оцінці, а саме: в іноземній валюті за номіналом, у гривневому еквіваленті -за офіційним курсом гривні до іноземних валют.

Крім того, згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12.04.2012р., виписка по рахунку має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Аналіз зазначених доказів у справі у їх сукупності свідчить про доведеність видачі банком відповідачці коштів за укладеним між сторонами договором № NKN0G104040025 від 22.05.2007р.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що відповідачка до листопада 2015р. здійснювала платежі, направлені на погашення заборгованості за кредитом, та сплатила значну суму коштів, що також спростовує її ствердження про не отримання кредитних коштів за укладеним договором.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується з доводами відповідачки про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами факту отримання нею коштів за кредитним договором.

Відхиляє колегія суддів також доводи відповідачки про те, що виписка по рахунку № НОМЕР_1 з 22.05.2007 р. по 29.11.2019 р. не є належним та допустимим доказом у справі з тих підстав, що вказаний у виписці рахунок не співпадає з рахунком, який зазначений в кредитному договорі.

Так, в п. 7.2 кредитного договору №NKN0G104040025від 22.05.2007 дійсно вказано, що Банк відкриває позичальникові рахунок 2909 зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам, а в виписці по рахунку зазначено номер рахунку - НОМЕР_1 .

Як зазначено в відповіді на заперечення представника позивача, рахунки групи 29 (й 2909) призначені саме для проведення кредитних та транзитних операцій клієнтів (Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджена постановою Правління НБУ 17.06.2004р. №280, в п.2.5,2.78 якої встановлені також правила проходження коштів у іноземній валюті по рахункам 2909 як по кредитному рахунку). При цьому відкривається динамічний транзитний рахунок 2909 (відкриття якого передбачено кредитною угодою), при надходженні коштів на який відбувається їх розподіл за рахунками, передбаченими договором нарахувань. Практика застосування до кредитів транзитних рахунків 2909 є загальновживаною.

При цьому відповідачкою не заперечувалося, що саме в виписці по рахунку з № НОМЕР_1 відображені всі транзакції по погашенню нею заборгованості за кредитним договором.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. За подачу апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2881,50 грн. Позовні вимоги задоволені судом в повному обсязі. Тому з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору за подачу позову та апеляційної скарги у розмірі 4802,50 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, рах. № НОМЕР_3 , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором № NKN0G104040025 від 22 травня 2007 року у розмірі 3087 дол. США, а також судові витрати у справі 4802,50грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року