ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/820/20Головуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б.
Провадження № 22-ц/817/1100/21 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 301030300
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Романська К.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кулеби І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604/820/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Кулеба Ірина Ігорівна, на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30.07.2021 р., ухвалене суддею Сидорак Г.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади Підволочиського району про визнання права власності на земельну частку (пай),-

ВСТАНОВИЛА:

01.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 1995 року по 2000 рік він працював у колективному сільськогосподарському підприємстві «Урожай», що в с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області.

29 січня 1996 року КСГП «Урожай» було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ТР №29. До даного державного акту додано список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, як співвласників колективної власності на землю. Коли ж позивач, перебуваючи у впевненості, що має право на земельну частку (пай), захотів узаконити своє право, то виявилося, що його не включено до вищевказаного списку. Оскільки позивач не був включений у списки пайовиків, то відповідно і не отримував сертифікат на право на земельну частку (пай). Зазначив, що на момент розпаювання земель колгоспу «Урожай» с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області він був його членом, а тому має право на отримання земельної частки (паю), як співвласник колективної власності на землю.

Враховуючи указані обставини, просив визнати за ним право на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Підволочиського району, Тернопільської області, що належить йому, як члену КСГП «Урожай».

Рішенням Підволочиського районного суду від 30.07.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Скориківської сільської об`єднаної територіальної громади Підволочиського району про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Кулеба І.І., просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Представник ОСОБА_1 зазначила, що відмова в позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності є безпідставною, оскільки ОСОБА_1 не було відомо, що його право є порушеним унаслідок не включення його у списки пайовиків. На думку представника позивача, початком перебігом строку позовної давності є 20.06.2020 року, коли позивач дізнався про порушення свого права, отримавши відповідь відділу у Підволочиському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, у якому зазначено про те, що він відсутній у списках пайовиків КСГП Урожай.

Представник ОСОБА_1 вказала, що позивачу не було відомо про порушення його права, оскільки списки пайовиків не оприлюднювались та не були надані кожному під розписку, а на загальних зборах лише усно було проголошено про те, що усі члени КСГП мають право на земельну частку (пай) після одержання КСГП Урожай державного акту на загальну земельну ділянку. Тому вважає, що для позивача слід продовжити строк звернення до суду, визнавши, що він пропущений з поважних причин.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав клопотання про відкладення розгляду справи з тих підстав, що сільський голова зайнятий на семінарі.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши заявлене клопотання, вислухавши думку адвоката Кулеби І.І., яка просила розглянути справу без участі відповідача, колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити. При цьому колегія суддів вважає, що відповідач не навів поважних причин відсутності в судовому засіданні, адже не подав доказів неможливості зявитись до суду представника ОСОБА_2 , яка діє згідно довіреності від 20.04.2021 року (а.с. 45).

Представник позивача адвокат Кулеба І.І. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

За змістом статей 22, 23 ЗК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, та Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: - перебування в членах КСП на час паювання; - включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю;- одержання КСП цього акта.

Відповідно до ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Згідно з п. 2 вказаного Указу, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу,сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно статті 2 Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899-ІV від 05.06.2003 року, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п. 17 розділу X «Перехідних положень» Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, право на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

Згідно Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», прийняття якого мало на меті забезпечення реалізації невідкладних заходів щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва, колективному сільськогосподарському підприємству «Урожай» с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області було видано державний акт на право колективної власності на землю.

Зокрема, як убачається з листа Відділу у Підволочиському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №0-19-0.32-435/112-20 від 15.06.2020 року, згідно журналу реєстрації державних актів на право колективної власності на землю та на право постійного користування землею, КСП «Урожай» було видано державний акт на право власності на землю серії ТР № 29 від 29.01.1996 року.

На підтвердження свого членства у колективному сільськогосподарському підприємстві «Урожай» с. Лозівка Підволочиського району Тернопільської області позивач надав копію трудової книжки колгоспника серії № НОМЕР_1 , видану 15.03.1998 року, а також довідку Підволочиського районного комунального трудового архіву №252 від 22.06.2020 року про перебування ОСОБА_1 членом КСГП «Урожай» з липня 1995 року по липень 2000 року.

Відповідно до трудової книжки колгоспника серії № НОМЕР_1 , позивач у 1995 році не має відпрацьованих днів, кількість відпрацьованих у 1996 році днів становить 14, у 1997 році - 272 дні, у 1998 році - 267 днів, у 1999 році - 268 днів, у 2000 році - 143 дні. Разом з тим, у відомостях, долучених до довідки Підволочиського районного комунального трудового архіву №252 від 22.06.2020 року, зазначено, що виробіток трудо/виходо/днів ОСОБА_1 становить у: 1995 році - 6,5+18, 1996 році - 15, 1997 році - 272, 1998 році - 267, 1999 році - 268, 2000 році - 7+73.

29.06.2021 року Архівним відділом Тернопільської районної державної адміністрації на запит адвоката надана архівна копія повного тексту протоколу №3 загальних зборів членів колгоспу «Урожай» село Лозівка від 09 грудня 1996 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_1 на день видачі державного акту - 29.01.1996 року, був членом КСП «Урожай» село Лозівка, і лише 09 грудня 1996 року загальними зборами прийнято рішення про виключення його з членів КСП.

Отже, ОСОБА_1 на момент одержання КСГП «Урожай» державного акта на право колективної власності на землю був членом КСГП «Урожай», тому висновок суду першої інстанції про те, що позивач отримав право на земельну частку (пай) відповідає обставинам справи.

Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №31-19-0.32-475/112-20 від 14.07.2020 року, в додатку №1 до Державного акта на право колективної власності на землю серії ТР № 29 від 29.01.1996 року, виданого КСП «Урожай», позивач ОСОБА_1 не включений до Списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до статті 71ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно статтею 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до пункту 6 «Прикінцевих та перехідних положень`ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Як вірно установлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , вважаючи себе членом КСГП «Урожай», тривалий час не звертався до уповноважених органів за вирішенням питання оформлення права на земельну ділянку (не вчиняв жодних дій, направлених на включення його до списку-додатка до Державного акта на право колективної власності на земельну ділянку до проведення розпаювання, не наполягав на перепаюванні земель після його проведення, тощо), а із позовом звернувся до суду більше ніж через 20 років.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки з моменту порушення його прав пройшло більше 20 років.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не навів обґрунтованих підстав і не подав доказів для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з позовом.

При вирішенні спору судом вірно враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року, № справи 637/53/18.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, у результаті чого, ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що він не знав про те, що його не включили у списки пайовиків, тобто був необізнаний щодо порушення свого права, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 , як член КСГП, повинен був та міг дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) після видачі КСГП «Урожай» акта на право колективної власності на землю в 1996 році.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що початок перебігу строку позовної давності настав 20.06.2020 року з моменту надання відповіді відділу у Підволочиському районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

Та обставина, що списки пайовиків не оприлюднювались та не були надані кожному під розписку не може бути поважною причиною пропущення строку позовної давності. Крім того, у справі відсутні будь-які докази щодо існування вказаних обставин.

Колегія суддів вважає, що прояв звичайної необачності, а також правова необізнаність позивача не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки на час розпаювання земель ОСОБА_1 був дієздатним і мав об`єктивну можливість дізнатись про порушення свого права, а також своєчасно звернутись за його захистом.

Інші доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставаю для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення та скасування рішення суду.

Оскільки суд апеляційний суд відмовив у задоволенні апеляційної скарги, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони в межах, які ними понесені.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Кулеба Ірина Ігорівна, залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 30.07.2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови апеляційного суду складено 09.12.2021 року.

Головуючий

Судді