Провадження №22-ц/824/586/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , треті особи: Центр соціально-психологічної реабілітації дітей №1 служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Центр захисту дітей «Наші діти» про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з нього аліментів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що на обліку служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації перебуває ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах. Батьком дитини є ОСОБА_1 , з яким малолітній проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Матір`ю дитини є ОСОБА_3 , яка відповідно до заочного рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області позбавлена батьківських прав відносно дитини.

Малолітній ОСОБА_2 самостійно звернувся за допомогою до служби у справах дітей та сім`ї із проханням соціально-правового захисту та повідомив, що він не може проживати з батьком, тому що той постійно вживає алкогольні напої, не годує його та постійно застосовує до нього фізичне насильство.

09 вересня 2019 року ОСОБА_1 було влаштовано до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей №1 виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація).

Відповідно до пояснень сусідки відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 постійно знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, дитина цілими днями голодна та знаходиться без контролю зі сторони батька, в квартирі антисанітарія. За інформацією спеціалізованої школи-інтернату І ступеня №25 Оболонського району м. Києва малолітній ОСОБА_2 станом на 02 вересня 2019 року не влаштований до ЗЗСО ІІ чи ІІ-ІІІ ступенів за місцем проживання у зв`язку з тим, що батько не забрав документи з попереднього місця проживання дитини та не подав особову справу до відповідного віку дитини навчального закладу.

Батько малолітньої дитини внаслідок зловживання алкогольними напоями цілком самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не створив належних умов для проживання та розвитку дитини, нехтує потребами дитини, поведінку малолітнього не контролює. Службою у справах дітей та сім`ї ОСОБА_1 запропоновано прийти консультацію психолога та реабілітаційні заняття в Центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді для алкозалежних та наркозалежних «СЕНС», на що він категорично відмовляється. Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї із батьком ОСОБА_1 постійно проводяться профілактичні бесіди, під час яких йому роз`яснювалися обов`язки щодо утримання, виховання та навчання дитини, він попереджався про відповідальність у разі невиконання ним належним чином батьківських обов`язків.

Питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 було розглянуто комісією з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та органом опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, за результатами чого надано висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було належним чином доведено наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що за своєю сутністю є крайнім заходом впливу на осіб, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки, і має застосовуватися лише у виключних випадках, а саме тоді, коли незастосування такого засобу впливу завдасть шкоди інтересам дитини.

Колегія суду погоджується з позицією суду першої інстанції стосовно виключності такого засобу впливу як позбавлення батьківських прав

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У відповідності до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Частинами першою, другою ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У відповідності до положень ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю.

З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

Положеннями статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно частин 1-4 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно із ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на наведені положення та враховуючи обставини справи, які дуже детально та ретельно були оцінені судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з позицією суду щодо неможливості застосування в даному випадку такого надзвичайного заходу як позбавлення батьківських прав. В той же час колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо того, що позовні вимоги про передачу дитини органу опіки та щодо стягнення з батька аліментів є похідними вимогами від вимог про позбавлення батьківських прав, і без задоволення такої вимоги також не підлягають до задоволення.

У відповідності до положень ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено факти неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків, а саме щодо виховання та утримання дитини, а також забезпечення здобуття нею загальної середньої освіти.

Зокрема, колегія судді враховує як факт ненавчання дитини в п`ятому класі загальноосвітньої школи під час проживання з батьком, яка була викликана не поданням останнім документів дитини в такий навчальний заклад, так і факти неналежного забезпечення харчування та догляду за дитиною, необізнаності батька на протязі тривалого часу з місцем перебування дитини після звернення останньої за допомогою до служби у справах дітей, а також факт відсутності зацікавленості батька життям дитини з вересня 2019 року по даний час.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відібрання у відповідача дитини та передачі останньої органу опіки та піклування для її подальшого влаштування.

Вказане рішення також є підставою для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до положення ст. 183 СК України суд може встановити аліменти у вигляді частки заробітку (доходу) батька. При цьому згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Приписами ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог щодо передання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації для його влаштування а також щодо стягнення з відповідача аліментів скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Передати Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для його подальшого влаштування.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.11.2019 року і до досягнення дитиною повноліття на установу в якій буде перебувати дитина.

Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько