У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2021 р. Справа № 596/409/20

Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Цвинтарної Т.М.

при секретарі судового засідання Перцовій В.В.

за участю: представника позивача - адвоката Книша Р.В.

представника відповідача Кримець Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Гусятин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Книш Роман Васильович до управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області про стягнення коштів на оплату житлово-комунальних послуг реабілітованій особі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області згідно якого просила стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 2230 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», вона є реабілітованою особою та має право на пільги та компенсації встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (далі-Закон). Даний факт підтверджується, виданим її посвідченням серії НОМЕР_1 від 20.05.2002 року.

Вказала, що станом на 11.09.2019 року вона була пенсіонером, тому відповідно до вищевказаного Закону мала право на житлово-комунальні послуги у розмірі 50%.

Проте, незрозуміло з яких причин відповідачем по справі - управлінням праці та соціального захисту населення Гусятинської райдержадміністрації з 11.09.2019 року по 31.12.2019 року пільги на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 50% її не було призначено, а призначено вищезазначену пільгу за вищевказаний період лише у розмірі 25%.

Посилаючись на вищенаведене, вважає, що вона недоотримала кошти на оплату за користування електроенергією в сумі 551 гривень та за використання газу в сумі 1679 гривень, тому просила позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Положення стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В силу вимог ч.1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим, згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

У даній справі спірні правовідносини виникли у зв`язку із незгодою ОСОБА_1 з рішенням управління праці та соціального захисту населення Гусятинської райдержадміністрації, яким її відмовлено у призначенні пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг з 11.09.2019 року по 31.12.2019 року у розмірі 50 % в межах норм, передбачених чинним законодавством.

Отже, з огляду на предмет та зміст позовних вимог, характер правовідносин і суб`єктний склад сторін як учасників таких правовідносин, даний спір є публічно-правовим і підлягає вирішенню, відповідно до ст.19 КАС України, в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що провадження у справі слід закрити на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК.

Керуючись ст.ст.255, 256, 260, 261, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у цивільній справі №596/409/20 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Книш Роман Васильович до управління праці та соціального захисту населення Гусятинської районної державної адміністрації Тернопільської області про стягнення коштів у сумі 2230 гривень на оплату житлово-комунальних послуг реабілітованій особі - закрити на підставі вимог п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснити позивачеві ОСОБА_1 та її представнику адвокату Книшу Р.В. що розгляд справи віднесено до юрисдикції Тернопільського окружного адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Гусятинський районний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена 10 лютого 2021 року.

Суддя Гусятинського районного суду

Тернопільської області Т.М. Цвинтарна