Справа № 522/2429/21
Провадження № 2/522/5483/21
УХВАЛА

16 лютого 2021 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Федчишена Т. Ю., вирішуючи питання про відкриття провадження за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШ ГОРОД», про визнання дій протиправними, скасування дозволу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШ ГОРОД» (надалі ТОВ «НАШ ГОРОД»), в якій вона просить: визнати протиправними дії Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради щодо видачі дозволу від 27 січня 2020 року за № ОД 93 на виконання будівельних робіт, об`єкта будівництва «Нове будівництво спортивно-готельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 »; визнати протиправними дії Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради щодо видачі дозволу від 06 квітня 2020 року за № 938; скасувати дозвіл Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на виконання будівельних робіт від 27 січня 2020 року за № ОД 93, об`єкт будівництва «Нове будівництво спортивно-готельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 » та дозвіл Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради щодо видачі дозволу від 06 квітня 2020 року за № 938; зобов`язати Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради внести відомості до реєстру дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування дозволу на виконання будівельних робіт від 27 січня 2020 року за № ОД 93.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири та машиномісця в будинку АДРЕСА_2 . Поруч з будинком ТОВ «НАШ ГОРОД» здійснюється будівництво спортивно-готельного комплексу, що може негативно вплинути на стан будинку, в якому вона проживає. Вважає, що Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю та Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради протиправно надано дозволи ТОВ «НАШ ГОРОД» на виконання будівельних робіт для будівництва об`єкта «нове будівництво спортивно-готельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 », та на проведення земляних або монтажних робіт, не пов`язаних з прокладанням, перекладанням, ремонтом інженерних мереж і споруд» під час встановлення тимчасового огородження відповідно до наданої схеми за адресою: АДРЕСА_1 відповідно, оскільки згідно з новим Генеральним планом м. Одеси, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 25 березня 2015 року № 6489-VІ, ділянка будівлі за адресою: АДРЕСА_1 розміщена в межах ландшафтно-рекреаційної території, з цільовим призначенням «зелена зона загального користування». Замовником ТОВ «НАШ ГОРОД» з Одеською міською радою було укладено договір оренди землі від 01 вересня 2016 року. Згідно з реєстром будівельної діяльності Державної архітектурно-будівельної інспекції України будь-які дозвільні документи замовник ТОВ «НАШ ГОРОД» не отримувало. Разом з цим, відповідно до плану зонування території (зонінг) міста Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради №1316-VІІ від 19 жовтня 2016 року, будівництво за адресою: АДРЕСА_1 не передбачено. Зазначає, що земельні ділянки, які належать до земель рекреаційного призначення не можуть бути використані не за призначенням. При цьому Одеська міська рада не приймала рішення про зміну функціонального призначення зазначеної території під забудову. Будівництво об`єкта здійснюється з порушенням ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій». Отже, вважає, що посадові особи відповідачів, приймаючи рішення про видачу оспорюваних дозволів, діяли протиправно, оскільки Генеральним планом міста та планом зонування не передбачено будівництво п`ятиповерхового спортивно-готельного комплексу.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За правилами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під цивільною юрисдикцією розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 частини першої статті 4 КАС визначено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, до адміністративної юрисдикції відносяться ті справи, які виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість, визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 слідує, що предметом спору в цій справі є скасування дозволів, виданих суб`єктами владних повноважень, тобто рішень суб`єкта владних повноважень, прийняті при реалізації наданої йому компетенції.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала його протиправними діями відповідачів, як суб`єктів владних повноважень, щодо видачі дозволів на будівництво спортивно-готельного комплексу та на проведення робіт, а не діями забудовника щодо будівництва об`єкта, що виразилося в порушенні, на думку позивача, її прав та інтересів, тому між сторонами виникли адміністративні правовідносини, оскільки в цих правовідносинах відповідачі реалізують свої функції у сфері управління, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Посилання позивача на те, що протиправна забудова може негативно вплинути на стан будинку, в якому проживає позивач та який знаходиться поруч з об`єктом будівництва, з огляду на зміст спірних правовідносин, не є достатнім для віднесення таких правовідносин в площину приватно-правових.

Таким чином, з огляду на предмет спору в цій справі та підстави звернення позивача до суду з відповідним позовом, суд вважає, що такий спір підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 слід відмовити, роз`яснивши позивачу право на звернення до суду з позовною заявою в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 19, 186, 258, 260, 353, 354 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИЛА:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШ ГОРОД», про визнання дій протиправними, скасування дозволу, зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду з позовною заявою в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя Т. Ю. Федчишена