Ухвала

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 569/12816/16-ц

провадження № 61-5431св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_2 про відмову від зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року у складі судді Ковальова І. М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона з 01 жовтня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 березня 2016 року було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 20 жовтня 2004 року, виданого Першою рівненською державною нотаріальною конторою, та договору дарування від 01 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І., ОСОБА_1 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується також витягами Комунального підприємства Рівненського міського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02 листопада 2004 року № 5275601 та від 14 листопада 2006 року № 12500024. Крім неї у спірній квартирі зареєстрований та проживає ОСОБА_2 .

У 2015 році через сварки та погрози від ОСОБА_2 вона була вимушена переїхати до батьків, де проживає і на даний час.

Після розірвання шлюбу вона звернулася до ОСОБА_2 з вимогою щодо його виселення з її квартири, однак він відмовився та змінив замки у вхідних дверях. На її вимогу щодо надання ключів від вхідних дверей її квартири ОСОБА_2 їй відмовив та ключів не надав.

З приводу дій ОСОБА_2 вона неодноразово зверталася до поліції та отримала відповіді від 12 вересня 2016 року № 2880/100-2016, від 23 вересня 2016 року № 2987/200-2016.

Також у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебувало кримінальне провадження від 02 січня 2017 року № 0000032 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України), щодо неї. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2017 року у кримінальній справі № 569/3413/17 було підтверджено вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, однак звільнено його від кримінальної відповідальності, на підставі статті 46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілою.

ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 не сплачує комунальні послуги за спірну квартиру, у зв`язку з чим вона несе додаткові витрати, на оплату комунальних послуг. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що він з 01 жовтня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 березня 2016 року було розірвано.

Спірна квартира АДРЕСА_1 була подарована йому та ОСОБА_1 на весіллі бабою ОСОБА_1 . ОСОБА_5 , тому належить їм обом на праві спільної сумісної власності. Однак дарувальник ОСОБА_5 померла та не встигла нотаріально оформити договір дарування цієї квартири.

ОСОБА_4 зазначає, що він прийняв дарунок, оскільки він з ОСОБА_1 здійснили ремонт в цій квартирі, після завершення ремонту вони вселилися в спірну квартиру та зареєструвалися в ній.

Проте ОСОБА_1 всупереч його волі та волі своєї баби оформила право власності на спірну квартиру за собою на підставі свідоцтва на спадщину від 20 жовтня 2004 року та договору дарування від 01 листопада 2006 року.

ОСОБА_4 вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя з тих підстав, що вона була подарована на весіллі та внаслідок його трудових і грошових внесків здійснено її перепланування та ремонт.

Крім того, ОСОБА_1 не додержано загальні вимоги щодо чинності правочинів, тому вони є недійсними, що передбачено статтями 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 ; визнати свідоцтво про право власності на спадщину 1/2 частки цієї квартири, видане 20 жовтня 2004 року Першою рівненською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 , та договір дарування 1/2 частки цієї квартири від 01 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А. І., недійсними; визнати реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунальним підприємством Рівненським міським бюро технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на спадщину 1/2 частки на ім`я ОСОБА_1 від 02 листопада 2004 року і договору дарування 1/2 частки на ім`я ОСОБА_1 від 14 листопада 2006 року на квартиру АДРЕСА_1 недійсною та скасувати.

Протокольною ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 квітня 2017 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду із первісним позовом.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року у редакції, чинній на час розгляду справи (далі - ЦПК України 2004 року).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_4 із спірної квартири на підставі статті 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) є необґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_4 та його представника адвоката Люшин М. С. про розгляд справи 19 липня 2019 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року змінено.

Виключено із мотивувальної частини рішення речення «Такі дії та поведінка позивача свідчать про зловживання своїми законними правами, а позов штучний, з метою затягування часу, що дає можливість безпідставно користуватися даною квартирою та не сплачувати комунальні платежі».

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, про відмову в задоволенні зустрічного позову, виходив із того, що ОСОБА_4 не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира істотно збільшилась у своїй вартості саме за рахунок його особистих та спільних з ОСОБА_1 грошових та трудових затрат, а не тенденцій до загального подорожчання об`єктів нерухомості, тому правові підстави для визнання її спільною сумісною власністю подружжя відсутні.

Не надано ОСОБА_4 і доказів на підтвердження своїх доводів про поліпшення квартири за рахунок його особистих заощаджень, зроблених до укладення шлюбу із ОСОБА_1 .

Твердження про дарування ОСОБА_5 спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на весіллі не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини другої статті 717 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, тому усне висловлювання власника про дарування нерухомого майна без оформлення договору дарування у формі, встановленій законом, правового значення не має.

Крім того, на момент укладення шлюбу між сторонами у справі ОСОБА_5 належала на праві власності лише 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 22 квітня 1993 року Фондом державно-комунального майна міської ради народних депутатів, та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 01 листопада 2006 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 до Верховного Суду, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, якими вирішено його позов до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними, та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували вимоги статей 62, 65 СК України до спірних правовідносин, а також судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження та неуповноважним складом суду.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та виселення не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються в касаційному порядку.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року і витребувано із Рівненського міського суду Рівненської області цивільну справу № 569/12816/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року зупинено дію рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

У червні 2020 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_4 про відмову від зустрічного позову у цій справі, оскільки на даний час між сторонами існує згода щодо вирішення питання щодо спільного майна подружжя у зв`язку з чим він втратив інтерес до предмета спору. У цій заяві ОСОБА_4 зазначив, що з наслідками закриття провадження у справі, які передбачені частиною другою статті 256 ЦПК України, він обізнаний.

Листом Верховного Суду від 24 липня 2020 року запропоновано ОСОБА_4 підтвердити свою заяву про відмову від позову та зазначити про обізнаність щодо наслідків закриття провадження у справі, які передбачені пунктом 4 частини першої, частиною другою статті 255 ЦПК України та частиною другою статті 256 ЦПК України.

Лист Верховного Суду від 24 липня 2020 року ОСОБА_4 отримав 01 серпня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Листом Верховного Суду від 30 вересня 2021 року повторно запропоновано ОСОБА_4 підтвердити свою заяву про відмову від позову та зазначити про обізнаність щодо наслідків закриття провадження у справі, які передбачені пунктом 4 частини першої, частиною другою статті 255 ЦПК України та частиною другою статті 256 ЦПК України, оскільки відповіді на лист Верховного Суду від 24 липня 2020 року ОСОБА_4 на адресу суду не надіслав.

Лист Верховного Суду від 30 вересня 2021 року ОСОБА_4 не отримав, він повернувся на адресу суду із відміткою поштового відділення за закінченням терміну зберігання.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою-третьою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Статтею 408 ЦПК України передбачено, що незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206 і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закривається провадження у справі.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (частина друга статті 256 ЦПК України).

Враховуючи те, що ОСОБА_4 подав заяву про відмову від позову відповідно до вимог статті 206 ЦПК України, наслідки відмови від позову та закриття провадження у справі йому відомі та є зрозумілими, відмова від позову не порушує законні права або охоронювані законом інтереси інших осіб, така заява підлягає задоволенню, провадження у справі - закриттю, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року підлягають визнанню нечинними.

Крім того, колегія суддів суду касаційної інстанції роз`яснює, що з моменту постановлення ухвали судом касаційної інстанції визнані нечинними рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Керуючись статтями 206, 408 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Прийняти заяву ОСОБА_2 про відмову від зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними.

Визнати нечинними рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 грудня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 05 березня 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними.

Закрити провадження у цивільній справі № 569/12816/16-ц за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя, визнання правочинів і реєстрації недійсними.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк