КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/6744/21
Провадження № 2/947/2093/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.12.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Ратовської А.С.,

за участю сторін:

представник позивача адвокат Євфімішин П.В., діючий на підставі ордеру,

представник відповідача Костіна В.Д., діюча на підставі довіреності, посадової інструкції, наказу, в порядку самопредставництва юридичної особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Одеського національного медичного університету

про визнання наказів незаконними, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
02.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеського національного медичного університету, в якій просить суд

визнати незаконним та скасувати наказ Одеського національного медичного університету від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 »;

визнати незаконним та скасувати наказ Одеського національного медичного університету від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул»;

поновити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі на посаді старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи Одеського національного медичного університету (місцезнаходження: 65082, м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 2, ) з 04 лютого 2021 року;

стягнути з Одеського національного медичного університету (місцезнаходження: 65082, м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 2, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі, що буде актуальним на день ухвалення судом рішення, який станом на 02 березня 2021 року складає 5495,93 грн.;

стягнути з Одеського національного медичного університету (місцезнаходження: 65082, м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 2, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 10 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди;

допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі та в частині
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі, що буде актуальним на день ухвалення судом рішення.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він - ОСОБА_1 з 17 січня 2011 року по 04 лютого 2021 року перебував у трудових відносинах із Одеським національним медичним університетом.

Так, позивач вказує, що 17 січня 2011 року він був прийнятий на посаду начальника економічного відділу ОНМедУ; 01 жовтня 2015 року його було переведено на посаду начальника ІІ відділу ректорату ОНМедУ; 02 січня 2018 року він був переведений на посаду начальника військово-мобілізаційного підрозділу ОНМедУ, а 01 серпня 2020 року його було переведено на посаду старшого інспектора з військового обліку кадрів та військово-мобілізаційної роботи.

У подальшому, як зазначає позивач, ОНМедУ було встановлено його відсутність на робочому місці 06 січня 2021 року протягом більше 3-х годин (з 8 год. 30 хв. до 12 од. 00хв.).

Позивач вказує, що на підставі доповідної записки начальника відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи від 06 січня 2021 року № 12/108 ОНМедУ було видано наказ від 15 січня 2021 року № 17-л «Про надання пояснень» за підписом ректора ОСОБА_2 , яким його, ОСОБА_1 , було зобов`язано надати письмові пояснення причин відсутності на робочому місці 06 січня 2021 року у строк до 22 січня 2021 року.

Так, позивач стверджує, що його доповідною запискою як старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 , зареєстрованою у канцелярії ОНМедУ 22 січня 2021 року за № 44/111, ректору ОНМедУ ОСОБА_2 було надано пояснення, зокрема, про те, що він - ОСОБА_3 прибув на роботу о 08 год. 30 хв. 06 січня 2021 року у стані нездужання, у зв`язку із чим був вимушений часто перебувати у туалетній кімнаті та свіжому повітрі у шаговій доступності до місця роботи.

Однак, як зазначає позивач, наказом ОНМедУ від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 » за підписом ректора ОСОБА_2 , зокрема, проте, не виключно: визнано для нього - ОСОБА_1 , старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи, робочий день 06 січня 2021 року днем прогулу; за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до нього - ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП (за прогул без поважних причин).

У подальшому, як вказує позивач, Наказом ОНМедУ від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул» за підписом ректора ОСОБА_2 , зокрема, проте не виключно: звільнено його - ОСОБА_1 , старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи, 04 лютого 2021 року за прогул без поважних причин, пункт 4 частини 1 статті 40 КЗпП; зобов`язано бухгалтерську службу виплатити йому - ОСОБА_1 компенсацію за 74 календарні дні щорічної основної відпустки та 20 календарних днів додаткової відпустки за особливий характер праці та ненормований робочий день, передбаченої колективним договором.

Позивач вважає, що вищевказані накази ОНМедУ від 02 лютого 2021 року № 05-в та від 03 лютого 2021 року № 48-п є незаконними, із своїм звільненням він не погоджується, оскільки воно відбулось без законної підстави, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом про визнання незаконними і скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивач вважає, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення його з роботи за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Позивач вказує, що згідно із даними, що містяться у ЄДР, місцезнаходження ОНМедУ зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

ОНМедУ є найбільшим закладом медичної освіти на півдні України, має великий штат працівників, в ОНМедУ навчається велика кількість студентів, у тому числі, іноземних, а тому, ОНМедУ має значну кількість корпусів, що знаходяться у будівлях за різними адресами.

Так, позивач зазначає, що у будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться ректорат, де працює керівництво ОНМедУ, а також, відділ кадрів ОНМедУ, у складі якого він - ОСОБА_1 виконував свої обов`язки за посадою, проте, у приміщенні будівлі за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, позивач стверджує, що про вищевказане місцезнаходження робочого місця за адресою: АДРЕСА_3 , не було його офіційно відповідачем жодним документом повідомлено, він здійснював свої посадові обов`язки саме на посаді старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи за вказаною адресою, оскільки, за період тривалого часу роботи у відповідача на різних посадах знав, що приміщення військово-мобілізаційного підрозділу знаходиться саме за цією адресою.

Таким чином, позивач вважає, що йому не може бути поставлено в провину відсутність на робочому місці старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи, обійманої ним посади, про місцезнаходження якого йому не повідомили.

Водночас, як вказує позивач, факт його відсутності на робочому місці 06 січня 2021 року протягом більше 3-х годин (з 8 год. 30 хв. до 12 год. 00 хв.) спростовується даними із Журналу прийому та здачі під охорону приміщення військово-мобілізаційного підрозділу, згідно з якими, ним, ОСОБА_1 , 06 січня 2021 року було власноруч проставлено, зокрема, дату, підпис та зазначено час прийому приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , в якому він виконував свої посадові обов`язки, а саме: «08 година 30 хвилин».

Також позивач зазначає, що після прибуття на роботу у стані нездужання він - ОСОБА_1 був вимушений неодноразово відвідувати туалетну кімнату та виходити на свіже повітря, перебуваючи, при цьому, у шаговій доступності до приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , а 06 січня 2021 року о 17 годині 10 хвилин він здав приміщення військово-мобілізаційного підрозділу ОНМедУ, під охорону, що підтверджується його власноруч проставленими датою, підписом та часом, що містяться у Журналі прийому та здачі під охорону приміщення військово-мобілізаційного підрозділу.

Таким чином, позивач вказує, що протягом робочого дня, перебуваючи у приміщеннях за адресою: АДРЕСА_3 , зокрема, у туалетній кімнаті та робочому кабінеті, а також у шаговій доступності до цих приміщень, маючи можливість візуально спостерігати за входом у дані приміщення, він не бачив та не був свідком фіксування відсутності його на роботі, про що було складено акт від 06 січня 2021 року, посилання на який міститься в оскаржуваному наказі ОНМедУ від 02 лютого 2021 року №05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 » в якості підстави для його видання, а також, зазначив, що акт про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення від 06 січня 2021 року № 2, який також зазначено в якості підстави для видання вищевказаного оскаржуваного наказу, у його присутності не складався, а самі пояснення 06 січня 2021 року від нього ніким не витребовувались.

Як стверджує позивач, вищевказані пояснення від нього щодо відсутності на робочому місці були вперше витребувані наказом ОНМедУ від 15 січня 2021 року № 17-л «Про надання пояснень», які він надав у вказаний в цьому наказі строк - до 22 січня 2021 року доповідною запискою, зареєстрованою у канцелярії ОНМедУ 22 січня 2021року за № 44/111.

Таким чином, позивач вважає, що акт про відсутність на роботі його - ОСОБА_1 від 06 січня 2021 року № 1 та акт про відмову його - ОСОБА_1 надати письмові пояснення від 06 січня 2021 року № 2 були складені поза межами будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , в приміщенні якої він виконував свої посадові обов`язки за посадою старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово- мобілізаційної роботи до 04 лютого 2021 року.

Так само, позивач вважає, що факт його відсутності на робочому місці 06 січня 2021 ніким не фіксувався за адресою: АДРЕСА_3 , а письмові пояснення щодо такої відсутності 06 січня 2021 року, як зазначено вище, ніким від нього не витребовувались.

Щодо його нездужання, яке мало місце 06 січня 2021 року, про що зазначено у доповідній записці, зареєстрованій у канцелярії ОНМедУ 22 січня 2021 року за № 44/111, позивач зазначає, що у той же день після завершення ним робочого дня о 17 год. 10 хв., він звернувся до лікаря амбулаторії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, де він перебуває на обліку як ветеран війни, про що зроблено відповідний запис у його медичній книжці.

Проте, як стверджує позивач, обставини його нездужання не були прийняті до уваги відповідачем належними доказами його відсутності поза межами приміщення робочого кабінету, де він здійснював свої посадові обов`язки.

Враховуючи вищезазначене, позивач вважає наказ ОНМедУ від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 » виданим без належних на те підстав, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.

Крім того, позивач вказує, що підставою для видання наказу ОНМедУ від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул», виходячи із його змісту, слугував, зокрема, наказ ОНМедУ від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 ».

Виходячи із вищенаведених обставин, оскільки позивач вважає, що наказ ОНМедУ від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 » видано незаконно, тому наказ ОНМедУ від 03 лютого 2021 року №48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул» також є незаконним.

Також, факт незаконності наказу ОНМедУ від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул» позивач підтверджує табелем обліку використання робочого часу відділом кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОНМедУ за звітний період з 01 січня по 31 січня 2021 року, в якому за 06 січня 2021 року в частині обліку використання робочого часу позивача міститься умовне позначення «НЗ», що згідно із визначеннями позначень, вказаними у даному табелі, буквено означає «Неявки з нез`ясованих причин», водночас, у даному табелі міститься визначення умовного позначення «ПР», що буквено означає «Прогули», яке в свою чергу відсутнє у вказаному табелі обліку в частині обліку використання робочого часу позивача.

Також, позивач зазначає, що накази ОНМедУ від 15 січня 2021 року № 17-л «Про надання пояснень», від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 », від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул» підписані ректором ОСОБА_4 , водночас, згідно даних ЄДР, станом на 03 лютого 2021 року, в якості керівника ОНМедУ було вказано: « ОСОБА_5 (Виконуючий обов`язки ректора Одеського національного медичного університету)», такі відомості було внесено 21 квітня 2020 року й станом по теперішній час не змінювались.

Статтею 40 КЗпП України визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Однак, як вказує позивач, зі змісту оскаржуваного наказу від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул», його - ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП.
Станом на 03 лютого 2021 року власником у розумінні положень законодавства про працю був в.о. ректора ОСОБА_6 , а жодні документи щодо уповноваження ОСОБА_7 йому на ознайомлення не надавались і взагалі, на його думку, були відсутні станом на 03 лютого 2021 року, а тому позивач вважає наказ про його звільнення незаконним також з підстав його підписання не уповноваженою на те особою.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом про визнання наказів незаконними, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 04.03.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про визнання наказів незаконними, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.

05.04.2021 року представник відповідача Одеського національного медичного університету надав до канцелярії суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про визнання наказів незаконними, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що 06 січня 2021 року старший інспектор з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 був відсутнім на роботі з 8:30 до 12:00 години (протягом більше 3-х годин), про що складено акт № 1 від 06.01.2021 року.
Представник відповідача вказує, що на виконання норм трудового законодавства, а саме: п.4. ч.1 ст.40, ст.139, ст.147, ст. 148, ст.149 Кодексу законів про працю України, після встановлення відсутності працівника на роботі, начальником відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОНМедУ 06.01.2021 року було складено доповідну записку № 12/108 від 06.01.2021 року на м`я ректора Університету щодо порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни.

Крім того, 06.01.2021 року працівниками відділу кадрів було складено акт № 2 від 06.01.2021 року про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення з приводу відсутності його на роботі в період з 08:30 до 12:00 години.

В подальшому, як зазначає представник відповідача, на виконання вимог ст.149 КЗпП України, наказом № 17-л від 15.01.2021 року у ОСОБА_1 було повторно витребувано письмові пояснення причин відсутності на робочому місці 06 січня 2021 року.

Представник відповідача вказує, що до канцелярії ОНМедУ 22.01.2021 року за вх. № 44/111 надійшли письмові пояснення позивача, згідно яких останній повідомив (мовою оригіналу) «Стан нездужання супроводжувався тяжким ознобом, перщінням у горлі та різкими болями у череві. Періодично болі супроводжувались приступами діареї з виділенням калових мас». При цьому, ОСОБА_1 не підтвердив дані пояснення жодними письмовими доказами: медичною довідкою, випискою з медичної картки хворого.
Крім того, представник відповідача стверджує, що важливою обставиною для прийняття рішення керівником Університету про визнання причин відсутності позивача неповажними є той факт, що під час телефонної розмови 06.01.2021 року між начальником відділу кадрів та ОСОБА_1 , позивачем було повідомлено, що він відсутній на роботі у зв`язку з перебуванням на похороні сусідки.
Отже, представник відповідача зазначає, що у керівника університету було більш ніж достатньо підстав для визнання причин відсутності на роботі неповажними, адже позивач двічі назвав зовсім різні причини своєї відсутності, тобто брехав.
Крім того, представник відповідача звертає увагу, що інспектори відділу кадрів знаходились в приміщенні, де розміщений кабінет військово-мобілізаційної роботи за адресою: АДРЕСА_3 , протягом 3 годин, та за весь цей час ОСОБА_1 , якщо припустити, що він дійсно знаходився в туалетній кімнаті, однозначно покинув би її.
Також, представник відповідача звертає увагу, що як було зазначено позивачем, він - ОСОБА_1 розпочав свою трудову діяльність в ОНМедУ ще з 17 січня 2011 року. Протягом всього цього часу, приміщення військово-мобілізаційного підрозділу знаходилось за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 з 02.01.2018 року займав посаду начальника, в подальшому старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи, тобто, виконуючи посадові обов`язки протягом 3 років 4 днів позивачу явно було відоме розташування свого робочого місця.
Крім того, безпосередньо позивачем у позовній заяві визнається той факт, що йому було відомо де знаходиться його робоче місце, а тому, на думку представника відповідача, дані зауваження взагалі не підлягають розгляду.
Щодо журналу прийому та здачі під охорону приміщення військово-мобілізаційного підрозділу, як доказ присутності на робочому місці ОСОБА_1 06.01.2021 року, представник відповідача зазначає, що ОНМедУ взагалі не відоме походження даного журналу, приміщення військово-мобілізаційної роботи не знаходиться під охороною, що безпосередньо і спростовує існування такого журналу, а також те, що якщо звернути увагу на останню сторінку журналу, його веденням займався безпосередньо ОСОБА_1 .
З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача вважає, що даний доказ не можливо вважати належним, допустимим та достовірним в розумінні Цивільного процесуального законодавства України, тим паче, він не може бути доказом того, що позивач прибув на роботу 06.01.2021 року о 08 годині 20 хвилин.
Також представник відповідача зазначає, що як було зазначено вище, до канцелярії ОНМедУ 22.01.2021 року за вх. № 44/111 надійшли письмові пояснення позивача, згідно яких останній повідомив (мовою оригіналу) «Стан нездужання супроводжувався тяжким ознобом, перщінням у горлі та різкими болями у череві. Періодично болі супроводжувались приступами діареї з виділенням калових мас. Після спілкування з начальником відділу кадрів мій стан погіршився, що виразилось у потужному газовиділенні з посиленим больовим синдромом, що супроводжувалось подавленим станом», також позивач зазначив, що після завершення робочого дня був змушений вернутись до лікаря амбулаторії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.
Згідно виписки з медичної книжки позивачу було поставлено діагноз: ОРЗ (гостре аспіраторне захворювання), та призначено здати ПЦР тест на коронавірусну хворобу СОVID-19.
При цьому, представник відповідача вказує, що немаловажним є той факт, що робоче місце ОСОБА_1 знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а по іншу сторону дороги знаходиться Одеська міська клінічна інфекційна лікарня (м. Одеса, вул. Пастера 5/7), на базі якої розміщені клінічні кафедри Одеського національного медичного університету, тобто, у разі нездужання, позивач міг протягом робочого часу звернутись до лікаря інфекційної лікарні, та не чекати кінця робочого дня, щоб їхати в інший район міста, для звернення за медичною допомогою.
Крім того, представник відповідача звертає увагу на тому, що так як ОСОБА_1 на наступний робочий день вийшов на роботу є необхідним встановлення обставин, чи не заражав він інших співробітників ОНМедУ на небезпеку захворювання СОVID-19.
Відноснотверджень позивача про незаконність наказу ОНМедУ від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул», представник відповідача зазначає про те, що на думку позивача, першою підставою є табель обліку використання робочого часу відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи, а саме: за 06.01.2021 року в частині обліку робочого часу позивача міститься позначення «НЗ» (неявка з нез`ясованих причин), водночас, прогул позначається «ПР».

З даного приводу представник відповідача зазначає, що табель обліку використання робочого часу відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи до 31.01.2021 року поданий до бухгалтерської служби 16.01.2021 року та позивачу дійсно зазначено позначення «НЗ», адже на той момент ще не було з`ясовано причину неявки ОСОБА_1 .

Відповідно до зазначеного табеля ОСОБА_1 за 06.01.2021 року заробітна плата не нараховувалась.

В подальшому, після прийняття наказу від 02 лютого 2021 року №05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 » відділом кадрів та військово-мобілізаційної роботи до бухгалтерської служби подано уточнений табель обліку використання робочого часу на позивача, де 06.01.2021 року міститься позначення «ПР» (прогул).

Другою підставою незаконності наказів, на думку позивача, є їх підписання не уповноваженою на те особою, позивач вважає, що ректор ОСОБА_2 є не уповноваженою особою, а керівником ОНМедУ в дійсності є ОСОБА_5 .

З цього приводу представник відповідача зазначає, що в публічному доступі на сайті Одеського національного медичного університету ще 31.12.2020 року розміщено наказ Міністерства охорони здоров`я України №66-о від 24.12.2020 року, яким ОСОБА_2 призначено на посаду ректора ОНМедУ з 24 грудня 2020 року.

Крім того, представник відповідача вказує, що Міністерство юстиції України листом №3167/8.4,4732-20 від 27.03.2020 року повідомило міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції, що повноваження керівника юридичної особи виникають не з моменту внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а з моменту фактичного початку виконання ним своїх обов`язків, на підставі прийнятого уповноваженим органом управління юридичної особи рішення про його призначення (обрання).

З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача вважає, що наказ №48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул» підписаний уповноваженою на те особою, та обставина не усвідомлення позивача, яка особа є його роботодавцем, характеризує ОСОБА_1 як несумлінного працівника.

Таким чином, на думку представника відповідача, при звільнені ОСОБА_1 діяв з повним дотриманням норм трудового законодавства, а саме: було встановлено факт відсутності працівника на роботі, протягом більше 3-х годин; даний факт було зафіксовано актом відсутності на роботі, який було підписано 3 особами; начальником відділу кадрів доповідною запискою було повідомлено керівника Університету про порушення працівником трудової дисципліни; керівник університету витребував у працівника письмові пояснення причин відсутності на роботі; керівником визнано надані пояснення неповажними та прийнято рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення; звільнено працівника в строки передбачені ст. 148 КЗпП України; в день звільнення проведено остаточні розрахунки з працівником, та видано копію наказу про звільнення і оригінал трудової книжки.

Отже, представник відповідача вважає, що Одеським національним медичним університетом було законно звільнено позивача з посади старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи у зв`язку з прогулом 06 січня 2021 року на підставі наказу №48-л від 03.02.2021 року.

З урахуванням викладеного, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.07.2021 року було витребувано у Одеського національного медичного університету належним чином завірену копію реєстраційно-контрольної картки документу Одеського національного медичного університету в якій міститься інформація про документ з вхідним номером (індексом) 12/108 та датою надходження 06 січня 2021 року; контрольну картотеку, у якій міститься реєстраційно-контрольна картка документу Одеського національного медичного університету, містить інформацію про документ з вхідним номером (індексом) 12/108 та датою надходження 06 січня 2021 року; оригінал журналу реєстрації документів Одеського національного медичного університету у якому міститься інформація про вхідний номер 12/108 від 06 січня 2021 року (усі сторінки), для огляду у судовому засіданні, та належним чином завірену копію сторінки журналу реєстрації документів Одеського національного медичного університету у якій міститься інформація про вхідний номер 12/108 від 06 січня 2021 року; належним чином завірену копію посадової інструкції старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 , яка діяла на 06 січня 2021 року; належним чином завірену копію посадової інструкції старшого інспектора з кадрів ОСОБА_8 , яка діяла на 06 січня 2021 року; належним чином завірену копію посадової інструкції старшого інспектора з кадрів ОСОБА_9 , яка діяла на 06 січня 2021 року; належним чином завірену копію посадової інструкції старшого інспектора з кадрів ОСОБА_10 , яка діяла на 06 січня 2021 року; належним чином завірену копію посадової інструкції інспектора з військового обліку ОСОБА_11 , яка діяла на 06 січня 2021 року; належним чином завірену копію посадової інструкції начальника відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_12 , яка діяла на 06 січня 2021 року; належним чином завірену копію правил внутрішнього трудового розпорядку Одеського національного медичного університету, які діяли станом на 06 січня 2021 року, з доказами ознайомлення з ними старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 .

20.08.2021 року до канцелярії суду на виконання вимог ухвали суду від представника відповідача надійшли наступні документи: копія реєстраційно-контрольної картки документу Одеського національного медичного університету в якій міститься інформація про документ з вхідним номером (індексом) 12/108 та датою надходження 06 січня 2021 року; фотокопія контрольної картотеки; акт від 09.02.2021 року; посадова інструкція старшого інспектора з кадрів ОСОБА_8 ; посадова інструкція старшого інспектора з кадрів ОСОБА_9 ; посадова інструкція старшого інспектора з кадрів ОСОБА_10 ; посадова інструкція начальника відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_12 .

У підготовчому засіданні 08.11.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 07.12.2021 року представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 07.12.2021 року представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, надавши, при цьому, вступне слово, викладене у письмовому вигляді.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, ОСОБА_1 з 17 січня 2011 року знаходився у трудових відносинах з Одеським національним медичним університетом.

17 січня 2011 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду начальника економічного відділу Одеського національного медичного університету.

01 жовтня 2015 року ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника ІІ відділу ректорату Одеського національного медичного університету.

02 січня 2018 року ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника військово-мобілізаційного підрозділу Одеського національного медичного університету.

01 серпня 2020 року ОСОБА_1 був переведений на посаду старшого інспектора з військового обліку кадрів та військово-мобілізаційної роботи.

Вказані обставини підтверджуються копію трудової книжки (а.с. 13),

Наказом від 15 січня 2021 року № 17-л «Про надання пояснень», на підставі доповідної записки начальника відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи №12/108 від 06.01.2021 року, за підписом ректора ОСОБА_2 , ОСОБА_1 старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи у строк до 22.01.2021 року включно, було зобов`язано надати письмові пояснення причин відсутності на робочому місці 06 січня 2021 року. З вказаним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 20.01.2021 року (а.с. 14).

Так, зі змісту доповідної записки начальника відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_12 за №12/108 від 06.01.2021 року вбачається, що 06 січня 2021 року старший інспектор з військового обліку ОСОБА_1 порушив трудову дисципліну, а саме: був відсутній на роботі з 8.30 до 12.00. Жодних виправдувальних документів, що підтверджують поважність причин його відсутності, не надав. Акт про відсутність на роботі додається (а.с. 54).

Згідно акту Одеського національного медичного університету, складеного старшим інспектором з кадрів ОСОБА_8 , старшим інспектором з кадрів ОСОБА_9 , інспектором з військового обліку ОСОБА_11 06.01.2021 року за №1 «Про відсутність ОСОБА_1 на роботі», старший інспектор з військового обліку ОСОБА_1 був відсутній на роботі 06.01.2021 року протягом більше 3-х годин (з 8.30 до 12.00). На час складення акту в 12.15 відомостей про поважні причини відсутності на роботі ОСОБА_1 не надав (а.с. 53).

Згідно акту Одеського національного медичного університету, складеного старшим інспектором з кадрів ОСОБА_8 , старшим інспектором з кадрів ОСОБА_9 , старшим інспектором з кадрів ОСОБА_10 06.01.2021 за №2 «Про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення», 06 січня 2021 року старшому інспектору з військового обліку ОСОБА_1 було запропоновано надати письмові пояснення з приводу самовільного полишення ним у робочий час свого робочого місця та відсутності його на роботі 06.01.2021 року в період з 8.30 до 12.00. Надати такі пояснення ОСОБА_1 відмовився (а.с. 55).

Зі змісту доповідної записки ОСОБА_1 від 22.01.2021 року за №44/111 вбачається, що відповідно до затвердженого робочого графіку, він - ОСОБА_1 , прибув на робоче місце за адресою: АДРЕСА_4 годині 30 хв. у стані нездужання. Стан нездужання супроводжувався тяжким ознобом, першінням у горлі та різкими болями у череві. Періодично болі супроводжувались приступами діареї з виділенням калових мас. Таким чином, на момент прибуття та знаходження співробітників відділу кадрів в черговий раз знаходився у туалеті. По поверненні на робоче місце, після чергового відвідування туалетної кімнати, йому стало відомо про візит інспекторів відділу кадрів, у зв`язку з чим, по стаціонарному телефону, що знаходиться у його робочому кабінеті, доповів начальнику відділу кадрів ОСОБА_12 про свій стан здоров`я і його подальше погіршення на що отримав відповідь «мне наплевать на Ваше, ОСОБА_13 , здоровье». Після спілкування з начальником відділу кадрів його стан погіршився, що виразилось у потужному газовиділенні з посиленим больовим синдромом, що супроводжувалось подавленим станом. З метою упередження впливу газових мас на співробітників, що знаходилися з ним в одному приміщенні, деякий час знаходився на свіжому повітрі у шаговій доступності до місця роботи (м. Одеса, вул. Пастера 2). Після закінчення робочого дня о 17 годині 10 хвилин був змушений викликати автотранспорт, у зв`язку із неможливістю пересуватись самостійно. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 зауважує, що незважаючи на невідповідний стан здоров`я, він не покинув робочого місця, що свідчить про відповідальне відношення до своїх посадових обов`язків (а.с. 15).
Наказом від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 », за підписом ректора ОСОБА_2 , керуючись статтями 43, 147, 149 Кодексу законів про працю України, було визнано для ОСОБА_1 , старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи, робочий день 06.01.2021 року днем прогулу.Згідно з пунктом 2 статті 147 Кодексу законів про працю України за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин).Заробітну плату за робочий день - 06.01.2021 ОСОБА_1 не нараховувати.Начальнику відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_12 : підготувати до 03.02.2021 проект наказу з особового складу про звільнення ОСОБА_1 за прогул. Датою звільнення та останнім робочим днем роботи ОСОБА_1 вважати 04.02.2021.Довести цей наказ до відома ОСОБА_1 .Контроль за виконання цього наказу залишити за собою (а.с. 16).
Підстави: доповідна записка начальника відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_12 за №12/108 від 06.01.2021 року; акт про відсутність на роботі ОСОБА_1 від 06.01.2021 №1; акт про відмову ОСОБА_1 надати письмові пояснення від 06.01.2012 №2; наказ про надання пояснень від 15.01.2021 №17-л; доповідна записка ОСОБА_1 від 22.01.2021 №44/111.

Наказом від 03 лютого 2021 року № 48-л «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул», за підписом ректора ОСОБА_2 , було звільнено ОСОБА_1 , старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи, 04.02.2021 за прогул без поважних причин, пункт 4 частини 1 статті 40 КЗпП.Бухгалтерській службі виплатити компенсацію за 74 календарних дні щорічної основної відпустки, та 20 календарних днів додаткової відпустки за особливий характер праці та ненормований робочий день, передбаченої колективним договором (а.с. 17).
Підстави: наказ «Про накладення адміністративного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 » від 02.02.2021 №05-в; доповідна записка ОСОБА_1 від 22.01.2021 №44/111.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно та точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно із ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За приписами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

За приписами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладе пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому, для застосування дисциплінарного стягнення уповноваженому органу необхідно встановити наявність всіх елементів складу дисциплінарного проступку - об`єкту, об`єктивної сторони, суб`єкта, суб`єктивної сторони, а також врахувати інші обставини, що мають значення: ступінь тяжкості, наявність шкоди, особу працівника.

За приписами статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності.

Виконання всіх цих вимог є безумовною запорукою правильного та законного оформлення прийнятого роботодавцем рішення, що одночасно виступає гарантією дотримання трудових прав працівників.

Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Аналогічний висновок зроблено і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.02.2018 у справі № 401/512/16-ц та у постанові № 754/4355/17-ц від 22.08.2018.

Так, при наданні оцінки правомірності порядку накладання на позивача дисциплінарного стягнення та законності обставин його накладення, слід виходити із загальних правил притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, передбачених КЗпП України.

При цьому, суд вважає правильним розмежувати підстави, які слугували для цього, перевіривши достатність та обґрунтованість кожної з них окремо.
Позивач категорично не погодився з твердженням про порушення ним правил внутрішнього трудового розпорядку та висновком відповідача про відсутність його на роботі 06.01.2021 з 8:30 годин до 12.00 годин, про що надав доповідну записку.
Так, у доповідній записці позивач зазначив, що відповідно до затвердженого робочого графіку, він - ОСОБА_1 , прибув на робоче місце за адресою: АДРЕСА_4 годині 30 хв. у стані нездужання. Стан нездужання супроводжувався тяжким ознобом, першінням у горлі та різкими болями у череві. Періодично болі супроводжувались приступами діареї з виділенням калових мас. Таким чином, на момент прибуття та знаходження співробітників відділу кадрів в черговий раз знаходився у туалеті. По поверненні на робоче місце, після чергового відвідування туалетної кімнати, йому стало відомо про візит інспекторів відділу кадрів, у зв`язку з чим, по стаціонарному телефону, що знаходиться у його робочому кабінеті, доповів начальнику відділу кадрів ОСОБА_12 про свій стан здоров`я і його подальше погіршення на що отримав відповідь «мне наплевать на Ваше, ОСОБА_13 , здоровье». Після спілкування з начальником відділу кадрів його стан прогрішився, що виразилось у потужному газовиділенні з посиленим больовим синдромом, що супроводжувалось подавленим станом. З метою упередження впливу газових мас на співробітників, що знаходилися з ним в одному приміщенні, деякий час знаходився на свіжому повітрі у шаговій доступності до місця роботи (м. Одеса, вул. Пастера 2). Після закінчення робочого дня о 17 годині 10 хвилин був змушений викликати автотранспорт, у зв`язку із неможливістю пересуватись самостійно. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 зауважує, що незважаючи на невідповідний стан здоров`я, він не покинув робочого місця, що свідчить про відповідальне відношення до своїх посадових обов`язків.
В разі заперечення працівника (позивача) щодо вчинення дисциплінарного проступку, факт його вчинення (порушення трудової дисципліни та винність дій працівника) повинен бути доведений роботодавцем (відповідачем).
Однак, представник відповідача в судовому засіданні факт порушення трудової дисципліни та винність позивача не довів належними та допустимими доказами.
Згідно ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:
1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.
2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;
3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;
4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.
Отже, законодавчо встановлено обов`язок саме роботодавця ознайомити працівника до початку роботи з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, визначити працівникові робоче місце та поінформувати під розпис про умови праці.
У випадку невиконання зі сторони роботодавця такого обов`язку, працівника, якого не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, не визначено працівникові робоче місце та не поінформовано під розпис про умови праці, не може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідачем не надано суду доказів виділення чи закріплення за позивачем конкретного робочого місця (кабінет) та не надано доказів ознайомлення позивача з умовами праці, якими було б передбачено обов`язок позивача не залишати кабінет протягом всього робочого дня.
Також, відповідачем не надано до суду посадової інструкції позивача на посаді старшого інспектора з військового обліку кадрів та військово-мобілізаційної роботи чи іншого документу, з яким ознайомлено позивача, та визначено посадові обов`язки позивача, виходячи з якого, суд міг би дійти висновку, що характер виконуваної позивачем роботи вимагав безперервного перебування позивача в кабінеті протягом всього робочого часу.
В оскаржуваному наказі № 17-л від 15.01.2021 відповідачем зазначено про необхідність надати письмові пояснення причин відсутності на робочому місці 06 січня 2021 року, однак не вказаного конкретного робочого місця.
Крім того, у наказі від 21 липня 2020 року за № 395-л Про кадрові питання, яким було переведно ОСОБА_1 , начальника військово-мобілізаційної роботи - на посаду старшого інспектора з військового обліку на 1,0 ставки (загальний фонд-навчання) відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи з посадовим окладом 2859,00 грн. (5 т.р.) зі збереженням раніше встановлених надбавок - з 01 серпня 2020 року, також не було вказано конкретного робочого місця (а.с. 100).
Таким чином, Одеський національний медичний університет не надав жодних доказів виконання свого обов`язку, визначеного статтею 29 Кодексу законів про працю України, щодо визначення ОСОБА_1 його робочого місця.

У наданому відзиві на позов представник відповідача зазначає, що позивачу відомо про розташування свого робочого місця, за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки він сам про це зазначає.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 662/959/16-ц зазначено, що робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов 'язків».

Таким чином, не може вважатися робочим місцем працівника просто адреса будівлі. Робочим місцем вважається саме певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів.

У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 214/6671/18 зазначено, що відповідно до Методичних рекомендацій щодо визначення робочих місць, схвалені протоколом Міністерства праці України від 21 червня 1995 року № 4, робоче місце працівника характеризується наявністю закріпленої зони, технічних засобів або їх сукупності, необхідної для виробництва продукції, надання послуг, виконання робіт або установчих функцій. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов 'язків. Таким чином, прогулом слід вважати відсутність працівника не просто на робочому місті, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим робочим місцем за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом.

За обставин не доведення відповідачем виділення позивачу конкретно визначеного робочого місця, наказ про звільнення не можна вважати таким, що виданий з дотриманням вимог трудового законодавства.

Враховуючи невиконання Одеським національним медичним університетом свого обов`язку щодо визначення працівникові конкретного робочого місця, як це передбачає пункт 3 частини 1 статті 29 КЗпП України, ОСОБА_1 не могло бути поставлено в провину начебто його відсутність на робочому місці 06 січня 2021 року, а його звільнення на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, є незаконним.

Згідно з ст 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією з основних умов трудового договору є трудова функція працівника, яка визначається відповідно до його конкретної роботи, кваліфікації, професії.

Посадові інструкції регулюють органiзацiйно-правовий статус працівників i визначають їхні конкретні завдання та обов`язки, права, повноваження, відповідальність, знання та кваліфікацію, потрібні для забезпечення ефективної роботи працівників.

Відповідно до ст. 29 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний до початку роботи ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку, роз`яснити права й обов`язки, забезпечити необхідними для роботи засобами.

Згідно ст. 30 КЗпП України працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 31 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Отже, законодавчо встановлено обов`язок роботодавця ознайомити працівника з правами та обов`язками працівника, під час укладення трудового договору визначити обсяг та характер роботи, яка виконуватиметься працівником та роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи не обумовленої трудовим договором.
У випадку невиконання зі сторони роботодавця такого обов`язку, працівник, якого не ознайомлено із посадовими обов`язками, з правилами внутрішнього трудового розпорядку не може знати, які обов`язки покладено на нього роботодавцем, а також, за невиконання яких обов`язків працівника можуть притягнути у майбутньому до відповідальності.

Відповідачем не було надано суду посадову інструкцію старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 .

Крім того, суд зазначає, що Одеський національний медичний університет листом від 09 червня 2021 року № 01-08/34 повідомив, що відносно посадової інструкції старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 , останній будучи працівником відділу кадрів, при звільненні з займаної посади забрав її з собою, у відділі кадрів та військово-мобілізаційної роботи посадова інструкція ОСОБА_1 відсутня (а.с. 98-99).

Одеський національний медичний університет листом від 12 липня 2021 року № 01-08/46 повідомив щодо посадової інструкції старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 , що останній будучи працівником відділу кадрів, при звільненні з займаної посади забрав її з собою, у відділі кадрів та військово-мобілізаційної роботи посадова інструкція ОСОБА_1 відсутня (а.с. 194).

Також, у клопотанні Одеського національного медичного університету від 03.08.2021р. № 107-21/42 про залучення документів, на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, зазначено відносно посадової інструкції старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 , що ОСОБА_1 будучи працівником відділу кадрів, при звільненні з займаної посади забрав її з собою, у відділі кадрів та військово мобілізаційної роботи посадова інструкція ОСОБА_1 відсутня, що підтверджується актом ОНМедУ від 09.02.2021 року.

Водночас, у акті Одеського національного медичного університету від 09 лютого 2021 року «Про результати перевірки наявності та актуальності Положення про відділ кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОНМедУ та посадових інструкцій працівників відділу» зазначено, що у зв`язку з реорганізацією відділу не було затверджене виконуючим обов`язки ректора наступне: 1. Положення про відділ кадрів та військово-мобілізаційної роботи. 2. Посадова інструкція старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_1 . 3. Посадова інструкція інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОНМедУ ОСОБА_11 (а.с. 132-133).
Зокрема, у додатку до акту Одеського національного медичного університету перевірки справи і документів з кадрових питань від 30 грудня 2020 року зазначено, що у зв`язку з реорганізацією необхідно створити нове положення по відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи, У зв`язку з реорганізацією необхідно створити нові інструкції про права та обов`язки посадових осіб відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи (а.с. 62-63).

Таким чином, судовим розглядом встановлено що Одеським національним медичним університетом, посадова інструкція ОСОБА_1 не була ні створена, ні затверджена як станом на 30 грудня 2020 року, так і станом на 04 лютого 2021 року.

Водночас, відповідно до пункту 15 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 921 (надалі - Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних), військовий облік здійснюється з урахуванням встановлених в Україні правил реєстрації місця проживання фізичних осіб, організовується і безпосередньо ведеться державними органами, а також підприємствами, установами та організаціями, в яких призовники і військовозобов`язані працюють (навчаються).

За змістом пункту 37 Порядку організації та ведення військового обліку призовників І військовозобов`язаних, з метою ведення персонального обліку призовників і військовозобов`язаних на державні органи, підприємства, установи та організації покладається виконання, зокрема, але не виключно, таких заходів:

надсилання у семиденний строк до відповідних районних (міських) військових комісаріатів повідомлень про зміну облікових даних призовників і військовозобов`язаних, прийнятих на роботу (навчання) чи звільнених з роботи (відрахованих з закладу освіти);

оповіщення на вимогу районних (міських) військових комісаріатів призовників і військовозобов`язаних про їх виклик до районних (міських) військових комісаріатів і забезпечення їх своєчасного прибуття;

організація періодичного звіряння особових карток призовників і військовозобов`язаних із записами у військових квитках та посвідченнях про приписку до призовних дільниць. Не рідше одного разу на рік проведення звіряння особових карток працівників з обліковими документами районних (міських) військових комісаріатів, в яких вони перебувають на військовому обліку;

у п`ятиденний строк з дня подання відповідних документів внесення до особових карток призовників і військовозобов`язаних змін щодо їх сімейного стану, місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади та надсиланая (у разі наявності) щомісяця до 5 числа до районних (міських) військових комісаріатів повідомлення про зміну облікових даних;

складення і подання щороку до 1 грудня до районних (міських) військових комісаріатів списків громадян, які підлягають приписці до призовних дільниць (у разі

їх наявності);

постійний контроль за виконанням посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій, призовниками і військовозобов`язаними встановлених правил військового обліку та проведення відповідної роз`яснювальної роботи;
постійне інформування районних (міських) військових комісаріатів про громадян та посадових осіб, які порушують правила військового обліку, для притягнення їх до відповідальності згідно із законом;
ведення та зберігання журналу обліку результатів перевірок стану військового обліку призовників і військовозобов`язаних та звіряння їх облікових даних з даними районних (міських) військових комісаріатів.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що посадові обов`язки інспектора з військового обліку не передбачають його присутність саме на робочому місці протягом усього робочого дня, оскільки існує ряд обов`язків, які він має здійснювати як поза робочим місцем, так і поза самою роботою, а саме: оповіщення призовників і військовозобов`язаних про їх виклик до районних (міських) військових комісаріатів і забезпечення їх своєчасного прибуття; не рідше одного разу на рік проведення звіряння особових карток працівників з обліковими документами районних (міських) військових комісаріатів; організація періодичного звіряння особових карток призовників і військовозобов`язаних із записами у військових квитках, та посвідченнях про приписку до призовних дільниць: складення і подання щороку до 1 грудня до районних (міських) військових комісаріатів списків громадян, які підлягають приписці до призовних дільниць; постійний контроль за виконанням посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій, призовниками і військовозобов`язаними встановлених правил військового обліку та проведення відповідної роз`яснювальної роботи; звіряння облікових даних з даними районних (міських) військових комісаріатів.

Крім того, з копії посадової інструкції інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи ОСОБА_11 , затвердженої ректором ОНМедУ 10.02.2021р, яка була надана Одеським національним медичним університетом, вбачається, що крім іншого, у ній визначені наступні функції та завдання: контролює постановку на військовий облік військовозобов`язаних та призовників у районних військових комісаріатах м. Одеси; не рідше двох разів на тиждень відвідує відділ кадрів та військово-мобілізаційної роботи за адресою: АДРЕСА_5 - з метою отримання копій наказів про прийом на роботу, переміщення, звільнення співробітників університету;проводить роз`яснювальну роботу серед громадян про виконання обов`язків щодо військового обліку та здійснює постійний контроль; проводить не рідше одного разу на рік звіряння особових карток призовників і військовозобов`язаних з обліковими документами військових комісаріатів; приймає під розписку від військовозобов`язаних їх військово-облікові документи для подання до військових комісаріатів звіряння з картками первинного обліку.

Таким чином, виходячи навіть із затвердженої 10 лютого 2021 року посадової інструкції інспектора з військового обліку ОСОБА_11 , можна дійти висновку, що характер виконуваної роботи на такій посаді не передбачає присутність такого працівника саме на робочому місці протягом усього робочого дня, оскільки існує ряд обов`язків, які він має здійснювати як поза робочим місцем, так і поза самою роботою.

Також, у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 589/2862/16-ц Верховний Суд вказав, що наявність у працівника посадових обов`язків, які він має здійснювати поза робочим місцем та які не передбачають його присутність на робочому місці протягом усього робочого дня, не може свідчити про відсутність працівника на робочому місці.
До такої ж правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 162/567/19, у постанові від 31 травня 2021 року у справі № 753/1721/19.

Таким чином, враховуючи характер виконуваної роботи ОСОБА_1 та відсутність розробленої і затвердженої посадової інструкції позивача, його звільнення на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є незаконним, оскільки посадові обов`язки, покладені на інспектора з військового обліку, не передбачають присутність такого працівника як на робочому місці, яке так і не було визначено позивачу, так і на самій роботі протягом усього робочого дня.

Враховуючи наведені вище обставини, відсутність доказів ознайомлення з правилами внутрішнього трудового розпорядку Одеського національного медичного університету ОСОБА_1 свідчить про безпідставність його звільнення з займаної посади на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.
При цьому, як вже було зазначено вище, характер виконуваної ОСОБА_1 роботи свідчить про те, що ряд обов`язків, які він мавздійснювати, мали виконувалися як поза робочим місцем, яке так і не було визначено позивачу, так і поза самою роботою.

Крім того, суд зазначає про те, що хоча відповідачем і були надані суду правила внутрішнього трудового розпорядку Одеського національного медичного університету, однак доказів ознайомлення з ними ОСОБА_1 суду надано не було, що також свідчить про безпідставність його звільнення з займаної посади на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Отже, суд вважає недоведеним відповідачем факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачем порушено вимоги ст.ст. 21, 29 КЗпП України у зв`язку з не ознайомленням позивача з правами та обов`язками останнього та характером роботи, яка повинна виконуватись позивачем згідно укладеного трудового договору, а притягнення позивача у такому випадку до дисциплінарної відповідальності за невиконання обов`язків, про які позивач не був обізнаний, є протиправним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.07.2020 по справі № 554/9493/17: «Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Отже при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.»

Таким чином, оцінюючи наявні по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову в частині визнання незаконним та скасування наказу Одеського національного медичного університету від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 »; визнання незаконним та скасування наказу Одеського національного медичного університету від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул», є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Інші наведені відповідачем доводи в обґрунтування своєї позиції не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповдіно дло ч. 1 ст. 235КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

Таким чином, позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи Одеського національного медичного університету з 04 лютого 2021 року, також підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Відповідно до Розділів І,ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від лютого 1995 р. №100 середньомісячна заробітна плата у випадку затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з п.3 розділу ІІІ даного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Відповідно до п.8 Розділу ІУ даного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України станом на день ухвалення рішення позивачу належить до виплати за час вимушеного прогулу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 68 860,77 грн. (6 052,00 грн. заробітна плата за грудень 2020 р. + 6 879,79 грн. заробітна плата за січень 2021 р./40 днів кількість фактично відпрацьованих днів за грудень 2020 р. - січень 2021 р. = 323,29 грн. середньоденна заробітна плата; 323,29 грн. середньоденна заробітна плата х 213 робочих днів за період з 05.02.2021 року по 07.12.2021 року - день ухвалення рішення).
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Позивач посилається на те, що у зв`язку з порушенням з боку відповідача його прав, йому була завдана моральна шкода, що полягає у приниженні його честі та гідності, знущання з нього, як з людини, ігноруванні його прав, втраті у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед працівників та знайомих, моральних переживаннях, ушкодження здоров`я на фоні ситуації що склалася, а також у порушенні стосунків з оточуючими людьми.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних права призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.
Підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.
За таких обставин, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини у даній справі, характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, і наслідки, що наступили, вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити частково, та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., що буде еквівалентним завданим моральним стражданням.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд, дослідивши та проаналізувавши докази у справі, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК Країни якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи те, що позивача на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 540 грн. 00 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Одеського національного медичного університету про визнання наказів незаконними, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Одеського національного медичного університету від 02 лютого 2021 року № 05-в «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 ».

Визнати незаконним та скасувати наказ Одеського національного медичного університету від 03 лютого 2021 року № 48-п «Про звільнення ОСОБА_1 за прогул».

Поновити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі на посаді старшого інспектора з військового обліку відділу кадрів та військово-мобілізаційної роботи Одеського національного медичного університету (місцезнаходження: 65082, м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 2, ) з 04 лютого 2021 року.

Стягнути з Одеського національного медичного університету (місцезнаходження: 65082, м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 2, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 лютого 2021 року по 07 грудня 2021 року включно у розмірі 68 860 (шістдесят вісім тисяч вісімсот шістдесят) грн. 77 коп.

Стягнути з Одеського національного медичного університету (місцезнаходження: 65082, м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 2, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

В решті вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулуу межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Одеського національного медичного університету (місцезнаходження: 65082, м. Одеса, пров. Валіховський, буд. 2, ) на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 10.12.2021 року.

Суддя Петренко В. С.