Провадження № 2/742/134/21
Єдиний унікальний № 742/2590/20
РІШЕННЯ
07 грудня 2021 року місто Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Циганка М.О., секретаря судових засідань Харченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії(відновлення фундаменту паркану) та відшкодування моральної шкоди,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. Свої уточнені вимоги позивач обґрунтував тим, що він проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є користувачем земельної ділянки за даною адресою. По сусідству із ним за адресою: АДРЕСА_1 , проживає відповідач ОСОБА_2 , яка в 2020 році на своїй ділянці встановила огорожу, якою перенесла межу своєї земельної ділянки та самовільно захопила частину сусідньої земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача, і яка частково перешкоджає доступ позивачу до свого паркану для його ремонту, самовільно розібравши частину його паркану та зруйнувавши фруктові насадження на його земельній ділянці. Такими діями, на думку позивача, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні належним нерухомим майном, йому нанесено матеріальних збитків, тому з підстав відновлення свого порушеного права він змушений звернутися до суду та просить зобо`язати відповідача відновити фундамент його паркану(укладкою цегли під паркан) а також позивач зазнав моральної шкоди, яку він оцінює у 1 (одну) гривню.
Відповідачем ОСОБА_2 16 жовтня 2020 року подано відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги вважає безпідставними та такими, що підлягають відхиленню. Обгрунтовуючи тим, що звертаючись до суду з даною позовною заявою, позивач жодних належних доказів на їх підтвердження до позову не додав, а згідно доданих матеріалів Прилуцького відділу поліції, з яких слідує що звернення позивача ОСОБА_1 розглянуто та вирішено порушені питання. Наголошує, що позивачу комісією у складі представників селищної ради за його зверненням про здійснення огляду земельних ділянок було рекомендовано вжити заходи досудового врегулювання спору, оформивши технічну документацію по встановленню(відновленню) меж своєї ділянки.
В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, обгрунтувавши його доводами, викладеними у позовній заяві.
Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на обставини викладені у її відзиві від 16.10.2020, вважає вимоги позивача необгрунтованими та безпідставними.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст.78 ч.1 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
У відповідності до ч.3 ст.79 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над і під поверхнею ділянки на висоту і глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Згідно ст.90 ч.1 п.б) та ч.2 Земельного Кодексу України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Пунктами «г», «е» ч.1 ст.91 Земельного Кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власності суміжних земельних ділянок та землекористувачів; додержуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Згідно ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Як вбачається з копії заяви про вчинене кримінальне правопорушення до Прилуцького ВП ГУНП від 22.05.2020 за №4835, ОСОБА_3 просить прийняти міри відносно своєї сусідки ОСОБА_2 , яка забрала його цеглу для власних потреб(а.с.13,15-16).
Згідно повідомлення Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області адресованого ОСОБА_4 від 23.07.2020 №К-576/124/48/2020 вбачається, що звернення ОСОБА_5 зареєстроване за №4835 від 22.05.2020 було розглянуто відповідно до норм ЗУ «Про звернення громадян» та списано довідкою про результати перевірки інформації №1486 від 28.05.2020, згідно якої вирішено всі порушені у зверненні питання та ужито необхідних заходів, і про результати розгляду вказаних матеріалів заявнику підготовлено ґрунтовну відповідь(а.с.9,10,11).
Згідно копії акту від 05.09.2019 комісії у складі секретаря селищної ради Соболь В.П., землевпорядника Колочко Т.А. юриста селищної ради Тищенка Я.М. вбачається, що комісією було здійснено огляд земельних ділянок в АДРЕСА_1 (користувач ОСОБА_1 ) та по АДРЕСА_2 (власник ОСОБА_2 ).. Серед іншого в акті комісія вказує, що перевірити вказане заявником ОСОБА_1 не має можливості, оскільки ним не були надані документи на земельну ділянку, за якими можна було б зробити відповідні заміри. Виходячи із вище викладеного, комісія рекомендувала заявнику оформити технічну документацію по встановленню(відновленню) меж своєї земельної ділянки(а.с.7).
Так, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками.
За 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Пунктами 4.2, 4.3 Інструкції № 376 встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина четверта, п`ята статті 158 ЗК України).
Згідно ст.41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ст.319 ЦК України: власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у чому забезпечуються усім власникам рівні умови.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що саме ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні його майном, шляхом встановлення огорожі на частині сусідньої земельної ділянки. Жодних доказів порушення права користування ОСОБА_1 своєю земельною ділянкою з боку ОСОБА_2 у судовому засіданні не здобуто і позивач на такі докази не посилається. А оскільки у разі існування невирішеного спору щодо межі земельної ділянки, він підлягає вирішенню відповідним органом місцевого самоврядування згідно з встановленою у статтях 158-161 ЗК України процедурою, що позивачем не було виконано. І лише у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.
За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.
Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу суд виходить із положень ст. 23 ЦК України, яка вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з роз`ясненням постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір компенсації моральної шкоди залежить від характеру діяння особи, яка її заподіяла, а також від негативних наслідків через порушення немайнових прав позивача.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За загальним правилом майнова та моральна шкода відшкодовуються особою, яка її завдала.
Оскільки у задоволенні позову у частині усунення перешкод та зобо`язання вчинити певні дії позивачу відмовлено, то й вимоги про відшкодування моральної шкоди, які випливають із створення перешкод у користуванні майном, до задоволення не підлягають.
Отже, суд дійшов висновку про те, що даний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст. 12, 13, 81, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії( відновлення фундаменту паркану) та відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Максим ЦИГАНКО