Справа №442/7905/21
Провадження №2/442/1583/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючої - судді Курус Р.І., розглянувши в приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Залокотського закладу загальної середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, третя особа - Відділ освіти Східницької селищної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

06.10.2021 позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним, дискримінаційним та скасувати наказ Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького р-н Львівської області від 04 серпня 2021 року за № 1, яким її звільнено з посади вчителя початкових класів 04.08.2021 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору 30.06.2021 року згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України»; поновити її на посаді вчителя початкових класів в Залокотському закладі середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради; стягнути із Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 серпня 2021 року до дня поновлення її на роботі; стягнути із Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що наказом № 1 від 04 серпня 2021 року її звільнено з посади вчителя початкових класів Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору 30 червня 2021 року, згідно пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України. З даним наказом про звільнення, вона не була ознайомлена. І лише 15 вересня 2021 року наручно отримала трудову книжку із записом про звільнення, про що розписалася в книзі про видачу трудової книжки.

Вважає, що її звільнено на підставі пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України незаконно, оскільки трудові відносини з нею не були оформлені на строковій основі, з огляду на що, роботодавець звільнив її із займаної посади з порушенням трудового законодавства та за відсутності правових підстав.

Вона - ОСОБА_1 працювала на умовах безстрокового трудового договору на посаді вчителя початкових класів в Залокотському закладі середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області з 1987 року. Її загальний педагогічний стаж становить 56 років. Протягом своєї педагогічної діяльності, вона неодноразово була нагороджена грамотами, подяками за самовіддану працю у сфері освіти.

З 04 лютого 2002 року ОСОБА_1 виплачується пенсія за віком.

16 січня 2020 року Верховною Радою України був прийнятий Закону України «Про повну загальну середню освіту», який набрав чинності 18 березня 2020 року.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про повну загальну середню освіту» до 1 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік.

Як вбачається, зазначена норма поширюється на педагогічних працівників закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком.

Оскільки, ОСОБА_1 працювала педагогічним працівником, якій виплачується пенсія за віком, а тому у відповідності до вимог законодавства, остання підпадала під категорію осіб, які підлягали переведенню з безстрокового трудового договору на строковий.

Разом з тим, всупереч Закону України «Про повну загальну середню освіту», ст. 23 Кодексу законів про працю України та без дотриманням роз`яснень Міністерства освіти та науки України щодо переведення педагогічних працівників, яким виплачується пенсія за віком, з безстрокових трудових договорів на строкові, роботодавець не уклав з нею строковий трудовий договір, а відтак допустив порушення вимог законодавства, що призвело до незаконного звільнення на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу Законів про працю України.

Крім того, оскільки роботодавець не оформив наказу про перехід позивачки з безстрокового трудового договору на строковий, не уклав з останньою самостійний строковий договір, а відтак між сторонами не було погоджено строку дії трудових відносин, що свідчить про те, що вона продовжила працювати на умовах безстрокового трудового договору, а не працювала на строковій основі, що унеможливлювало її звільнення на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Водночас з її трудової книжки вбачається, що відсутні будь-які записи, які б стосувалися її переведення з безстрокового на строковий трудовий договір, оскільки останній запис, який передує дню звільнення, є запис, який датований 2015 роком.

23 квітня 2020 року Залокотський заклад середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області видав наказ «Про зміну істотних умов праці», яким, поміж іншого, передбачено, що до 30 червня 2020 року припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками, зокрема ОСОБА_1 шляхом переведення (за згодою) на трудові відносини строком на один рік.

При цьому, із спірного запису трудової книжки про звільнення позивачки на підставі пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України вбачається, що дата закінчення строку дії трудового договору припадала на 30.06.2021 року.

Однак, вважає, що 30.06.2020 не може бути початком відліку строку дії трудового договору, оскільки роботодавець не дотримався процедури переведення ОСОБА_1 як педагогічного працівника, якій виплачується пенсія за віком, з безстрокового трудового договору на строковий, а відтак наказ про ознайомлення працівників про зміну істотних умов праці від 23.04.2020 року не може вважатися фактом, який засвідчує припинення безстрокових відносин та перехід на строкові умови праці зважаючи на те, що не виконано обов`язкових умов, які зумовлюють таке переведення у відповідності до роз`яснень Міністерства освіти і науки України.

Окрім наведеного, звертає увагу суду на те, що відсутні правові підстави для її звільнення на підставі пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України з огляду на наступне.

Так, 29 січня 2021 року Залокотський заклад середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області видав наказ «Про відпустки педпрацівників», яким було передбачено терміни відпусток педагогічних працівників на 2021 рік із зазначенням дати виходу таких працівників на роботу.

Як вбачається з п. 16 наведеного наказу від 29 січня 2021 року, відпустка ОСОБА_1 була передбачена на термін 56 календарних днів та починалася з 07.06.2021 по 04.08.2021 рік, а вихід на роботу був закріплений за ОСОБА_1 на 05.08.2021 року.

Відтак наказом від 29 січня 2021 року роботодавець засвідчив факт продовження трудових відносин з ОСОБА_1 та відсутність жодних намірів припиняти трудові відносини на підставі пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Зважаючи на викладене, її звільнення з посади вчителя початкових класів на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним, що є підставою для її поновлення на роботі з одночасним прийняттям рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Крім того, вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди, яка їй завдана внаслідок незаконного позбавлення її права на працю, оскільки таке звільнення призвело до душевних переживань, втрати спокою та перебування в нервовому напруженні. Оскільки, вона має бездоганну педагогічну репутацію та за весь свій педагогічний досвід роботи не мала жодних скарг щодо своєї викладацької діяльності. Разом з тим, 04.08.2021 року, коли вона вийшла з відпустки на роботу, новий директор школи - ОСОБА_2 заявив при всьому педагогічному колективі, що не бажає продовжувати трудові відносини з нею, відтак вказує, що така поведінка директора, якою останній заявив про свій намір припинити трудові відносини з нею було вчинено без дотримання педагогічної етики, оскільки такими діями директор школи, при присутності педагог - колег заявив в неетичній та не професійній формі своє неприязне ставлення до неї.

Такі дії відповідача, викликали в неї сором та емоційний шок, оскільки зважаючи на її вік, педагогічний стаж роботи, відповідач допустив непрофесійне ставлення до неї, що призвело для останньої до погіршення її самопочуття, настрою, зниження життєвої енерегії та сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зважаючи на наведене, наявні достатні правові підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень, оскільки звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства та без дотримання зі сторони роботодавця будь-яких етичних норм, що призвело до душевних хвилювань для позивачки, а тому змушена звернутись до суд з даним позовом.

Ухвалою судді від 07.10.2021 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано десятиденний термін з дня отримання ухвали на усунення недоліків позову.

19.10.2021 представником позивача - адвокатом Кіт Х.І. подано заяву на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 19.10.2021 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

27.10.2021 від представника позивача - адвоката Кіт Х.І. надійшло клопотання про проведення розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін та клопотання про витребування доказів.

Ухвалою від 28.10.2021 в задоволенні клопотання адвоката Кіт Х.І. про проведення розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Крім того, ухвалою від 28.10.2021 клопотання про витребування доказів задоволено.

10.11.2021 від директора Залокотського закладу загальної середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області - Кропивницького В.М. надійшло клопотання про проведення розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження, в задоволенні якого ухвалою від 12.11.2021 відмовлено.

Крім цього, 10.11.2021 від директора Залокотського закладу загальної середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області - Кропивницького В.М. надійшов відзив на позовну заяву та докази направлення такого іншим учасникам, в якому містяться витребувані судом письмові документи.

Ухвалою від 18.11.2021 розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відкладено на 09.12.2021 для надання можливості позивачу подати відповідь на відзив.

19.11.2021 представником позивача - адвокатом Кіт Х.І. подано відповідь на відзив та докази направлення такого іншим учасникам. Крім того, подано клопотання про стягнення витрат на правову допомогу.

Заперечення відповідача на відповідь на відзив на час розгляду справи не надходили.

Третя особа будь-яких письмових пояснень з приводу позову не надала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснюється.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом судового розгляду справи є звільнення працівника на підставі строкового трудового договору, строк якого закінчився, тобто правові відносини в даному випадку регулюються ст. 36 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 5-1 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою,за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

18.03.2020 набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» педагогічні працівники закладів освіти приймаються на роботу за трудовими договорами відповідно до вимог цього Закону та законодавства про працю. Педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Пунктом 2 ч. 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. До 1 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 22 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти до 01 липня 2020 року були зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік, а підставою для цього є не згода працівника, а імперативна норма п. 2 ч. 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту».

Наведе свідчить, що відповідач мав до 01 липня 2020 року видати наказ про припинення з позивачем безстрокового трудового договору та укласти з нею трудовий договір строком на один рік. Згоди позивача на укладення строкового трудового договору відповідно до п. 2 ч. 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» не вимагалось.

Крім того, Закон України «Про повну загальну середню освіту» не зобов`язує працівника подавати у певний строк адміністрації заяву про згоду укласти строковий трудовий договір та ще й з умовою, що якщо така заява не буде подана, працівник буде звільнений.

Закон містить імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір безумовно припиняється, а працівнику гарантується продовження роботи строком на 1 рік, подання заяви працівником не вимагається, та після створення адміністрацією нових умов роботи такий працівник може відмовитися працювати на нових умовах. Для того щоб працівник виявив свою незгоду з новими умовами роботи, адміністрація створює умови роботи (видає наказ про припинення безстрокового трудового договору і укладення строкового трудового договору) і лише після цього з`ясовує, чи бажає працівник продовжувати роботу, чи ні.

23.04.2020 року на виконання вимог абз. 3 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», пп.2 п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України, відповідно до Наказу Залокотського НВК І-ІІ ступенів №21 від 23.04.2021 22.04.2020 року, позивача було повідомлено про запровадження зміни істотних умов праці, про припинення безстрокових трудових договорів з педагогічними працівниками, зокрема, з ОСОБА_1 якій виплачується пенсія за віком шляхом переведення (за її згодою) на трудові договори строком на один рік.

Пунктом 3 зазначеного вище наказу визначено, що до 25 червня 2020 року педагогічним працівникам, що погоджуються на зміну істотних умов праці надати письмову згоду на переведення з безстрокового на строковий трудовий договір. Згідно п. 4 наказу, у разі ненадання педагогічними працівниками згоди на зміну істотних умов праці щодо переведення з безстрокового на строковий трудовий договір у термін визначений п.3 наказу, вважати, що такий працівник відмовився від продовження трудових відносин і підлягає звільненню 30 червня 2020 року, а.с. 20-21.

Наведе свідчить, що відповідач, на виконання вимог Закону України «Про повну загальну середню освіту» до 01 липня 2020 року видав наказ про припинення з позивачем безстрокового трудового договору та виявив намір укласти з нею трудовий договір строком на один рік.

З даним наказом позивач ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її підпис, зазначеного наказу позивач не оскаржувала, обставини щодо пенсійного віку та отримання пенсії по віку не заперечувала, і продовжила працювати на запропонованих їй нових умовах, тобто на умовах строкового трудового договору, а.с. 21-21.

Отже, між сторонами договору досягнуто згоди на продовження трудових відносин на період з 01.07.2020 року по 30.06.2021 року, тобто на визначений строк.

Доводи позивача про те, що вона не подавала письмової заяви про перехід на умови строкового трудового договору та такий договір з нею не укладався, а тому вона продовжила працювати на умовах безстрокового трудового договору є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, Законом України «Про повну загальну середню освіту» не зобов`язано працівника подавати у певний строк адміністрації заяву про згоду укласти строковий трудовий договір та ще й з умовою, що якщо така заява не буде подана, працівник буде звільнений. Вказаний Закон містить імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір безумовно припиняється, а працівнику гарантується продовження роботи строком на 1 рік.

Отже, згоди позивача на укладення строкового трудового договору відповідно до п. 2 ч. 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» не вимагалось.

Наказом Залокотського НВК І-ІІ ступенів №2 від 29.01.2021 «Про відпустки» було визначено, що зокрема відпустка позивачки ОСОБА_1 тривалістю 56 днів, припадає на період з 07.06.2021 по 04.08.2021 року, а.с 22-23.

20.06.2021 позивачем ОСОБА_1 подано заяву, в якій остання, у відповідності до зазначеного вище наказу Залокотського НВК І-ІІ ступенів №2 від 29.01.2021 «Про відпустки», просить у зв`язку із закінченням строкового договору надати їй невикористану відпустку повної тривалості та виплатити у відповідності до ст. 57 Закону України «Про освіту» допомогу на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу за відпрацьований навчальний рік, а.с. 71.

Наказом № 1 від 04 серпня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя початкових класів Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору 30 червня 2021 року, згідно пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а.с. 72.

Згідно акту №1 від 04.08.2021 вбачається, що такий складено директором Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області Кропивницьким В.М. про відмову ОСОБА_1 ознайомитись з наказом про звільнення та отримати трудову книжку, а.с. 73.

Як встановлено з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 жодним чином не висловила своєї незгоди працювати на умовах строкового трудового договору строком на один рік. Більше того, протягом року працювала вчителем, 20.06.2021 особисто подала заяву про надання їй, у зв`язку із закінченням строкового договору, невикористаної відпустки повної тривалості та виплату у відповідності до ст. 57 Закону України «Про освіту» допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу за відпрацьований навчальний рік, тим самим усвідомлюючи та підтвердивши про наявність трудових відносин з відповідачем саме на умовах строкового трудового договору. При таких обставинах суд вважає, що даний факт свідчить про наявність добровільної згоди на запропонований позивачу варіант реалізації права на працю саме на умовах строкового трудового договору терміном на один рік.

Поряд з цим, своєю заявою про надання відпустки від 20.06.2021, позивач фактично висловила бажання припинити трудовий договір і відповідно, відповідач, в день виходу позивача на роботу - 04.08.2021 вказав їй про її звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

В цьому випадку обов`язку власника чи уповноваженого ним органу повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту чинним трудовим законодавством не передбачено.

Із закінченням строку трудового договору трудові відносини припиняються навіть тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин, зокрема, до такого висновку дійшов у своїй постанові від 22 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №607/18964/18.

Таким чином твердження позивача щодо дискримінації та незаконного звільнення з підстав досягнення нею пенсійного віку, а також на те, що трудові відносини з нею тривають на підставі безстрокового трудового договору не відповідають дійсності та є безпідставними.

Необґрунтованими суд вважає і доводи щодо не ознайомлення позивачки з наказом про її звільнення, неотримання в день звільнення трудової книжки та пред`явлення даного позову у строки, визначені статтею 237 КЗпП України з огляду на наступне.

Наказом № 1 від 04 серпня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя початкових класів Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору 30 червня 2021 року, згідно пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Згідно акту №1 від 04.08.2021 "Про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки" складеного директором Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області Кропивницьким В.М., вбачається, що позивачу 04.08.2021 о 9.25 год було запропоновано ознайомитися з наказом про звільнення від 04.08.2021 та отримати свою трудову книжку, на що позивач відмовилась, а.с. 73.

Будь-яких доказів, що такий акт не складався позивачем не наведено. В той же час, у своїй позовній заяві позивач вказує про те, що в день її виходу на роботу - 04.08.2021 її було повідомлено про її звільнення у звязку із закінченням строкового трудового договору та відсутністю намірів укладати з нею новий строковий трудовий договір.

Більше того, як зазначено вище, у своїй заяві від 20.06.2021 про надання відпустки, позивач не заперечуючи про закінчення строку дії укладеного з нею та відповідачем строкового трудового договору, фактично висловила свою незгоду щодо продовження трудових відносин на умовах нового строкового трудового договору.

Разом з тим, сам факт затвердження графіку відпусток та подання 20 червня 2021 року позивачем заяви про надання щорічної відпустки з 07 червня 2021 року по 04 серпня 2021 на переконання суду не свідчить про намір ОСОБА_3 продовжувати роботу на умовах нового строкового трудового договору з огляду на зазначення у заяві її бажання надати їй у відпустку саме у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.

Що стосується позовної вимоги в частині визнання дискримінаційним наказу про звільнення, суд зазначає таке.

У відповідності до ст. 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

За ст. 5 вказаного Закону формами дискримінації є: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск.

Позивачкою не підтверджено будь-якими доказами, а зі змісту позовних не вбачається, що її обмежено у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, що відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» можна вважати дискримінацією, а також не надано суду належних та допустимих доказів про те, що з боку відповідача вчинено стосовно неї дії, які мають ознаки прямої дискримінації чи утиску, оскільки, погодившись на строковий трудовий договір, ОСОБА_1 виразила свою волю на припинення безстрокового трудового договору, який з нею раніше був укладений.

При цьому суд враховує, що позивача звільнено з роботи з підстав закінчення строкового трудового договору, а не з підстав досягнення нею пенсійного віку, а тому її доводи про дискримінаційний підхід до неї за ознакою пенсійного віку не заслуговують на увагу.

Що стосується доводів позивача про те, що нею дотримано визначений у ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, вимогами статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення

У своїй позовній заяві позивач посилається, що в день її звільнення їй не було вручено копію наказу про її звільнення та не видано трудової книжки і таку вона отримала лише 15.09.2021, проте, як встановлено судом, позивачка відмовилась від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, про що свідчить акт №1 від 04.08.2021 складений директором Залокотського закладу середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області Кропивницьким В.М. про відмову ОСОБА_1 ознайомитись з наказом про звільнення та отримати свою трудову книжку.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивачкою пропущено визначений у ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду з даним позовом.

Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди через її звільнення, суд вважає, що оскільки судом не встановлено порушення трудових прав позивачки, а тому така її вимога також задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності наявних у справі доказів в розумінні ст. 76 - 81 ЦПК України, обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки ОСОБА_1 , а відтак похідні вимоги про поновлення останньої на роботі, виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведені вище норми процесуального закону й те, що в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю заявлених позовних вимог, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивачки про стягнення на її користь понесених судових витрат.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення… (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц).

На підставі ст. 21, 23, 36, 233 КЗпП України, ЗУ «Про повну загальну середню освіту», керуючись ст. 12, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Залокотського закладу загальної середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, третя особа - Відділ освіти Східницької селищної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Залокотський заклад загальної середньої освіти І-ІІ рівнів ім. Миколи Фриза Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, місцезнаходження: вул. Миру, 123 в с. Залокоть Дрогобицького району Львівської області, .

Третя особа: Відділ освіти Східницької селищної ради, місцезнаходження: вул Золота Баня, 3 в смт. Східниця Львівської області, .

Повне рішення виготовлено 09.12.2021.

Головуюча-суддя Курус Р.І.