Справа № 159/2149/21 Головуючий у 1 інстанції: Шергіна Ю. О.
Провадження № 22-ц/802/1374/21 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Здрилюк О. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент - Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Акцент - Банк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року АТ «Акцент-Банк» звернулося до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з метою отримання банківських послуг 29.03.2019 р. ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг АТ "Акцент-Банк" для укладення кредитного договору б/н та отримання кредитної картки шляхом підписання відповідної анкети-заяви, згідно якої відповідачу було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідачем було порушено зобов`язання за умовами кредитного договору, у зв`язку з чим у неї станом на 26.12.2020 р. виникла заборгованість перед АТ «Акцент-Банк» в сумі 15 854 грн 79 коп., що складається із: заборгованості за кредитом 12 692 грн 61 коп., заборгованості за відсотками 3 162 грн 18 коп.

На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача в його користь заборгованість у розмірі 15854,79 грн згідно з кредитним договором б/н від 29.03.2019 року та понесені судові витрати по справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 29 березня 2019 року в розмірі 12 692 грн 61 коп. заборгованості за тілом кредиту та 1 817 грн 26 коп. судового збору. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити такі вимоги. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд помилково послався на відсутність підпису позичальника на Умовах і Правилах надання банківських послуг та Тарифах, оскільки відповідач в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг підтвердила під розпис факт ознайомлення з ними. Також зазначає, що окрім анкети-заяви до матеріалів справи також було додано Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», в якому зазначено розмір процентної ставки та порядок сплати процентів. Тобто, сторонами було погоджено усі істотні умови договору. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції, з особливостями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу, як малозначна.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, в анкеті-заяві відповідача не визначена процентна ставка, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. За висновком суду з відповідача підлягає стягненню лише сума непогашеного тіла кредиту в розмірі 12692, 61 грн, яку вона фактично отримала. Також судом враховано висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, є правильними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 цього Кодексу встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У даному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі - банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, заявляючи вимоги, АТ «Акцент-Банк» посилалося на те, що 29 березня 2019 року між ним та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження своїх вимог АТ «Акцент-Банк» надало копію анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, копію паспорта споживчого кредиту, копію витягу Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку та розрахунок заборгованості.

Проте, надані позивачем документи не підтверджують умови кредитування в частині визначення розміру та порядку сплати процентів.

Як вбачається з підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, вона не містить умов кредитування.

Наданий АТ «Акцент-Банк» витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку не містить підпису позичальника.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 26.12.2020 р. відповідачу нарахована заборгованість в розмірі 15 854 грн 79 коп., що складається із: заборгованості за кредитом 12 692 грн 61 коп., заборгованості за відсотками 3 162 грн 18 коп.

Як видно зі змісту анкети-заяви позичальника від 29.07.2019 року, у ній не визначено розмір процентної ставки, відсутні умови договору про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення правильно застосував правові позиції, висловлені в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем заявлених ним позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом та цілком підставно і обґрунтовано відмовив у цій частині позові.

Судом з розрахунку позивача встановлено, що станом на 26.12.2020 року заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту становить 12692,61 грн, які суд стягнув з відповідачки.

Разом з тим, апеляційна скарга стосується рішення суду лише в частині відмови у позові, а тому в частині задоволення позовних вимог судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення суду першої інстанції не переглядається і на предмет його законності та обгрунтованості колегією суддів не перевіряється, виходячи із норм ст. 367 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінку Паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», що особисто підписаний відповідачкою, яким передбачена базова процентна ставка та процентна ставка, що застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, не заслуговують на увагу колегії суддів та спростовуються наступним.

З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2019 року відповідачка ОСОБА_1 підписала Паспорт споживчого кредиту, в якому підтвердила, що отримала та ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданих виходячи із обраних нею умов кредитування.

Пунктами 3, 4 Паспорту споживчого кредиту визначено основні умови кредитування шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку до 50 000 грн, наданого на споживчі потреби, та встановлено строк договору і кредитування до 240 місяців з процентною ставкою за межами пільгового періоду 3,9 % в місяць (46,8% річних по картці «Універсальна») та 3,7% на місяць (44,4% річних по картці «Універсальна Голд»).

Відповідно до порядку повернення кредиту, передбаченого п. 5 Паспорту споживчого кредиту, встановлено розмір платежів та їх сплату, що здійснюється щомісяця до 25 числа поточного місяця в розмірі 5% від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 100 грн.

Згідно з п. 6 вказаного Паспорту споживчого кредиту процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту складає 7,8 % по картці «Універсальна» або 7,4 % по картці «Універсальна Голд».

Отже, зі змісту підписаного сторонами 29.03.2019 року Паспорту споживчого кредиту слідує, що він є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування».

Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року та діяв на час підписання ОСОБА_1 та позивачем Паспорту споживчого кредиту, визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті ( ч. 2 ст. 9 Закону).

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено інформацію, що надається кредитодавцем споживачу, також і в разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку ( п. 12).

Отже, зважаючи на наявність підписаного сторонами 29.03.2019 року Паспорту споживчого кредиту, який відповідає формі та змісту, визначеним для нього Додатком 1 Закону України «Про споживче кредитування», АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 мали намір укласти договір споживчого кредитування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на час підписання ОСОБА_1 та позивачем паспорту споживчого кредиту, договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено умови договору про споживчий кредит.

Надаючи аналіз Паспорту споживчого кредитування, слід також звернути увагу на те, що в розділах 4 паспорту споживчого кредиту дано визначення, що загальна вартість кредиту є орієнтовною, реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення. В розділі 7 вказаного паспорту зазначається, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 01.01.2019 року.

В той же час, анкету-заяву ОСОБА_1 було підписано 29.03.2019 р., тобто майже через три місяці після закінчення строку чинності цієї інформації.

Крім того, в Паспорті вказано, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в ньому, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредипроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий стан, розмір доходів тощо.

За таких обставин підстави вважати, що доданий Паспорт має зв"язок із договором від 29.03.2019 року і є його частиною та що між сторонами було укладено договір споживчого кредиту із досягненням згоди щодо усіх істотних умов кредитування, відсутні.

Разом з тим, як було зазначено, Умови та правила надання банківських послуг, на які є посилання у вказаному пункті Паспорта споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», не були підписані ОСОБА_1 .

Крім того, у підписаному Паспорті споживчого кредиту містяться умови кредитування для двох різних типів кредитного продукту: для картки «Універсальна» та для картки «Універсальна Голд». Однак, позивачем суду не надано доказів типу виданої відповідачу кредитної картки.

З урахуванням викладеного, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення із відповідачки в користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості за процентами.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді