МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/812/2212/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Лайм Кепітел", третя особа - Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» про визнання договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду м. Києва до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Прості займи», ТОВ «Алекскредит», ТОВ «Кредит плюс», ТОВ «Укр Кредит Фінанс», ТОВ «Лайм Кепітел», ТОВ «Авентус Україна», третя особа - ТОВ «Таліон Плюс» з позовом про захист прав споживачів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до ТОВ «Лайм Кепітел», третя особа ТОВ «Таліон Плюс» про визнання договору частково недійсним направлено для розгляду за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва.

В обґрунтування позовних вимог до відповідача - ТОВ «Лайм Кепітел» позивачка зазначає, що 09.10.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ «Лайм Кепітел» було укладено договір № ЛЛ 00087428.

Згідно з заявою ТОВ «Лайм Кепітел» № ЛЛ 00087428 надало кредит позивачці у розмірі 1500 гривень 00 копійок строком по 24 жовтня 2019 року включно.

Станом на 08 листопада 2019 року розмір заборгованості ОСОБА_1 перед відповідачем становить 2 642 гривні 50 копійок.

Позивачка вважає, що договір містить несправедливі умови, які суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, встановлено обов`язок позивачки сплачувати проценти та пеню, що в цілому перевищує 50% вартості наданих послуг.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Пункт договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору є несправедливим та суперечить принципам розумності і добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивачки як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором.

Посилаючись на викладене, просила визнати недійсним пункти договору №ЛЛ00087428 від 09.10.2019, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Лайм Кепітел», щодо нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій у разі прострочення строку користування кредитом.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ "Лайм Кепітел" про визнання договору частково недійсним.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачка через свого представника адвоката Шаповалова А.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі, вказує, що суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що згідно з графіком розрахунків до договору сукупна вартість кредиту складає 3480 грн. 00 коп. Проценти за користування кредитом складають 730 % від суми кредиту у процентному виражені протягом строку кредиту або 480 грн за 16 днів.

Також встановлено, що згідно з умовами вказаного кредитного договору сторони визначили порядок погашення заборгованості, порядок нарахування та сплати, розмір процентів за користування кредитом нараховуються, виходячи з розміру процентної ставки, встановленої в пункті 1.4.1 або пункті 1.4.2 та фактичної кількості днів користування кредитом, на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), починаючи з дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку процентів за користування кредитом за кількість днів за фактичне користування кредитом - 730 % річних/ 882,08% річних. При розрахунку процентів враховується дата виконання зобов`язань за договором - дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок кредитодавця або онлайн-сервіс.

Пунктом 5.6 Кредитного договору сторони передбачили, що у випадку порушення зобов`язань позичальника щодо погашення суми кредиту кредитодавець має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 2,5% від суми залишку кредиту за кожен день прострочення, п. 5.5. - передбачена сплата штрафу.

Враховуючи вищезазначені положення договору, апелянт вважає, що вони містять несправедливі умови, які суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлено обов`язок апелянта сплачувати проценти та пеню, що в цілому перевищує 50 % вартості наданих кредитних послуг.

Посилаючись на аналіз положень п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», частин 1,2,4 та 5 цього Закону, правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року в справі № 6-2024цс16, апелянт вважає, що пункти вищезазначеного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору є несправедливими та суперечать принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків апелянта як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором.

Також апелянт вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати.

Від ТОВ «Лайм Кепітел» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним, вмотивованим та таким, що ґрунтується на вимогах верховенства права і не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу позивачки повністю заперечує та вважає необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідач зазначає, що 19 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайм Кепітел» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № ЛЛ-00087428, згідно якого Кредитодавець передає позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 1500,00 грн на умовах строковості, зворотності платності, а позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом на умовах цього Кредитного договору (п. 1.1 Договору).

Договір № ЛЛ-00087428 від 19 жовтня 2019 року був укладений між ТОВ «Лайм Кепітел» та ОСОБА_1 в електронній формі (Порядок вчинення електронних правочинів регламентується Законом України "Про електронну комерцію" №675- VIII від 03.09.2015 року з відповідними змінами та Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, затвердженими Наказом директора ТОВ «Лайм Кепітел» від 01.08.2019 №8 року).

Кредитодавець повністю виконав взяті на себе за Кредитним договором зобов`язання, про що свідчить підтвердження платіжного сервісу АТ «ПУМБ» про проведення успішної видачі займу на карту ОСОБА_1 за договором № ЛЛ-00087428 від 19 жовтня 2019 року в сумі 1500,00 грн, копія якого знаходиться в матеріалах судової справи.

Судом першої інстанції правильно встановлено та зазначено в оскаржуваному рішенні, що сторонами узгоджено всі істотні умови щодо суми кредиту, строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, розмір та тип процентної ставки, а також відповідальність за порушення зобов`язання, що укладаючи кредитний договір, позичальник усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї зрозумілі, справедливі та відповідають її інтересам, додаткових вимог щодо його умов не заявляла та в подальшому виконувала ці умови, тобто погодилася на їх укладання саме на тих умовах, що передбачені вказаним договором.

Виконання сторонами договору істотних умов, повернення боргу свідчить про те, що позивачка була ознайомлена з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Крім того, згідно вимог ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» перед укладенням вищевказаного договору позивачка була повідомлена відповідачем про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. Також детальний розпис сукупної вартості кредиту за Договором був наведений в Додатку №1 до вказаного договору, який є невід`ємною його частиною (п.1.9 Договору).

Зазначає, що виходячи з норм діючого законодавства, твердження позивачки, що п. 1.4.2, п. 5.5 та п. 5.6 Кредитного договору № ЛЛ-00087428 від 19.10.2019р. є недійсними безпідставні, оскільки позивачка є повністю дієздатною, на момент укладення договору її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі, позивачка усвідомлював всі умови договору та вважала умови Договору вигідними для себе (пункт 4.1. Договору).

Крім того, позивачка уклавши Договір підтвердила, що ознайомлена, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, що розміщені на сайті позикодавця.

Також згідно з п. 7.7 Договору позивачка підтвердила, що: отримала від кредитодавця до укладення договору інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; повідомлена про свої права згідно частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 8 Закону України «Про захист персональних даних»; інформація надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання тощо.

П. 5.6 Кредитного договору передбачено, у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань щодо погашення суми Кредиту та/або процентів за користування кредитом кредитодавець має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі 2,5 % від суми залишку кредиту за кожен день прострочення повернення заборгованості, починаючи з 97 (дев`яносто сьомого) дня з моменту надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом. Нарахування пені за весь період прострочення відбувається в день фактичної її сплати або при зверненні кредитодавця до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за цим кредитним договором (в останньому випадку пеня нараховується станом на день подання позовної заяви до суду).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Таким чином, відповідач вважає, що посилання позивачки на начебто неправомірне погіршення умов Договору для позичальника є безпідставними.

Також звертає увагу, що на виконання умов Кредитного договору № ЛЛ-00087428 від 19.10.2019 року ОСОБА_1 21 листопада 2019 року було сплачено 3 130,00 грн. Зазначені кошти було розподілено відповідно до п. 3.4 Кредитного договору наступним чином: 100,00 грн перераховано на погашення штрафу, нарахованого відповідно до п. 5.5 Кредитного договору; 1050,00 грн перераховано на погашення процентів, нарахованих відповідно до п. 1.4.2 Кредитного договору; 480,00 грн перераховано на погашення процентів, нарахованих відповідно до п. 1.4.1 Кредитного договору; 1500,00 грн перераховано на погашення суми Кредиту.

Жодних нарахувань відповідно до п. 5.6 Кредитного договору не здійснювалось та позивачем на сплачувалось. Зобов`язання за Кредитним договором № ЛЛ-00087428 від 19.10.2019 року ОСОБА_1 виконані 21.11.2019 в повному обсязі.

Крім того, відповідач вказує, що між ТОВ «Лайм Кепітел» та ТОВ «Таліон Плюс», яке є третьою особою у вказаній справі, договірні правовідносини відсутні та ніколи не встановлювались.

Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи позивачки є необґрунтованими та безпідставними, а позов не підлягає задоволенню.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду вказаним положенням закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін.

Згідно наданого ТОВ «Лайм Кепітел» кредитного договору ЛЛ-00087428 від 09.10.2019 року та детального розпису сукупної вартості кредиту, який є додатком до вказаного кредитного договору, які підписані ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором LAYSNupM, вказаний кредитний договір та детальний розпис сукупної вартості кредиту включає всі істотні умови для відповідного виду договору.

Згідно з графіком розрахунків до договору (додаток № 1 до договору), сукупна вартість кредиту складає 3480 грн. 00 коп. Проценти за користування кредитом складають 730 % від суми кредиту (у процентному вираженні) протягом строку кредиту або 480 грн за 16 днів.

Судом першої інстанції також встановлено, що позивачка суму кредиту у розмірі 1 500 гривень отримала в повному обсязі, шляхом безготівкового перерахування на особистий рахунок.

Згідно з умовами вказаного кредитного договору сторони визначили порядок погашення заборгованості, порядок нарахування та сплати, розмір процентів за користування кредитом нараховуються, виходячи з розміру процентної ставки, встановленої в пункті 1.4.1 або пункті 1.4.2 та фактичної кількості днів користування кредитом, на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), починаючи з дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку процентів за користування кредитом за кількість днів за фактичне користування кредитом - 730 % річних/ 882,08% річних. При розрахунку процентів враховується дата виконання зобов`язань за договором - дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок кредитодавця або онлайн-сервіс.

Пунктом 5.6 Кредитного договору сторони передбачили, що у випадку порушення зобов`язань позичальника щодо погашення суми кредиту кредитодавець має право нараховувати позичальнику пеню у розмірі 2,5 % від суми залишку кредиту за кожен день прострочення, п. 5.5. - передбачена сплата штрафу.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Лейм Кепітал» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Фінансова установа виконала вказані вимоги закону та визначила термін погашення заборгованості по кредиту, визначила сукупну вартість кредиту і проценти, розписавши, які суми позивачка зобов`язана буде сплатити. Позичальник ОСОБА_1 погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить її заявка до ТОВ «Лейм Кепітал » та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вважав, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позивачки на укладення такого договору шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Укладаючи кредитний договір, позичальник усвідомлювала та підтвердила, що умови договору для неї зрозумілі, справедливі та відповідають її інтересам, додаткових вимог щодо його умов не заявляла та в подальшому виконував ці умови, тобто погодився на їх укладання саме на тих умовах, що передбачені вказаним договором.

Виконання сторонами договору істотних умов, повернення боргу свідчить про те, що ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами кредитування, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №752/19560/15-ц провадження №61-15536 св18.

Оскільки під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, а доводи ОСОБА_1 ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання пункту договору недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи позивача про те, що умови договору є несправедливими, так як річна ставка за користування кредитом є непомірно високою та складає 730/882% річних, суд першої інстанції відхилив, оскільки кредит надавався позивачці на строк 16 днів, та відсоткова ставка за вказаний період користування кредитними коштами була відома ОСОБА_1 . Інших переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено.

Також суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору вона ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивачки з даного приводу судом розцінені як її спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від її добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за договором зобов`язань.

Також суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивачки на недійсність договору у зв`язку з порушенням відповідачем норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у пунктах 5.6 та 5.5 оскаржуваного договору, оскільки вказаним пунктом встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов договору, товариство має право нарахувати позичальнику пеню у розмірі 2,5 % від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня по рушення до дня повного погашення заборгованості за договором, а також нараховувати штраф.

Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивачка правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася.

З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайм Кепітел» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № ЛЛ-00087428, згідно якого Кредитодавець передає позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 1500,00 грн на умовах строковості, зворотності платності, а позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом на умовах цього Кредитного договору (п. 1.1 договору). Строк дії кредитного договору складає 365 календарних днів (п. 1.2 договору). Строк користування кредитом складає 16 днів, а у випадках, передбачених цим кредитним договором, може бути продовжений до 96 днів включно( п.1.3 договору).

Згідно з умовами вказаного кредитного договору сторони визначили порядок погашення заборгованості. Розмір процентів за користування кредитом нараховуються, виходячи з розміру процентної ставки, встановленої в пункті 1.4.1 (у розмірі 2% від суми наданого кредиту за кожен день користування кредитом протягом 16 календарних днів з дня надання кредиту) та в пункті 1.4.2 (2,5% від суми наданого кредиту за кожен день користування кредитом з дня, наступного за днем закінчення строку, передбаченого п. 1.4.1, якщо зобов`язання не виконані, наступні 80 календарних днів до 96 календарного дня включно з дати надання кредиту).

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору з урахуванням положень п. 1.4 договору позичальник сплачує кредитодавцю проценти за користування кредитом за фактичну кількість днів користування кредитом з розрахунку: за строк, указаний у п.1.4.1- 730% річних, а за строк, зазначений в п.1.4.2- 882,08 % річних.

Пунктом 5.6 вказаного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь товариства пеню у розмірі 2,5 % від суми залишку кредиту за кожен день прострочення, починаючи з 97 дня з моменту надання кредиту до дня повного погашення заборгованості, а п. 5.5. - передбачена сплата штрафу у розмірі 100грн.у випадку не сплати суми кредиту у строк 16 днів з дня надання кредиту.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і не є вичерпним. Зокрема, до несправедливих умов відносяться умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5).

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони при його укладенні в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. При цьому він повинен відповідати положенням ст. 203 ЦК України.

Істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну, строк його дії, права та обов`язки сторін договору, а також інші умови щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін договору має бути досягнуто згоди.

Зокрема, такими істотними умовами являються умови про розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки за порушення грошового зобов`язання.

Пунктом 1.4.1 кредитного договору визначено розмір відсотків, які позичальник повинен сплатити за кожен день користування кредитом протягом 16 календарних днів з дня надання кредиту у розмірі 2% від суми наданого кредиту, а пунктом 1.4.2 розмір відсотків, які позичальник повинен сплатити за кожен день користування кредитом з дня, наступного за днем закінчення строку, передбаченого п. 1.4.1, якщо зобов`язання не виконані, наступні 80 календарних днів до 96 календарного дня включно з дати надання кредиту, а саме ту розмірі 2,5% від суми наданого кредиту.

Отже, позичальник має сплатити кредитодавцю проценти за користування кредитом за фактичну кількість днів користування кредитом з розрахунку: за строк, указаний у п.1.4.1- 730% річних, а за строк, зазначений в п.1.4.2- 882,08 % річних.

За такого абсолютне значення подорожання кредиту за користування кредитом 16 днів складає 480грн., а за користування кредитом 96 днів - 3480 грн.

Зазначене свідчить про те, що дані умови договору встановлюють вимогу щодо сплати позивачкою непропорційно великої суми плати за користування кредитними коштами (1500грн.), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Крім того, пунктом 5.6 вказаного договору передбачено, що за порушення взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь товариства пеню у розмірі 2,5 % від суми залишку кредиту за кожен день прострочення, починаючи з 97 дня з моменту надання кредиту до дня повного погашення заборгованості.

Така умова договору є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, що виявилося у покладенні на нього вимоги про сплату 882,08 % річних від суми неповернутого кредиту.

Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50% вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами і її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

В той же час вимоги про визнання недійсним п. 5.5 кредитного договору, яким - передбачена сплата штрафу у розмірі 100грн. у випадку не сплати суми кредиту у строк 16 днів з дня надання кредиту, не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та непропорційно великої суми компенсації у разі не виконання позивачкою умов договору.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони дійсно є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Проте, слід також зазначити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України).

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1,3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п.22 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зазначити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Тому доводи відповідача про те, що позивачка була ознайомлена зі змістом кредитного договору перед його укладенням, в тому числі і з сумою подорожання кредиту, що її волевиявлення на укладання кредиту на вказаних у ньому умовах було вільним, не спростовують того, що в силу вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, зокрема банк, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Отже, не зважаючи на те, що включення зазначених вище умов до договору відбулося за погодженням з позивачкою, а також незалежно від виконання відповідачем вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання усієї інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, останній відповідно до приписів ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не повинен включати до кредитного договору несправедливих умов під страхом їх недійсності.

За такого, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Висновки суду, викладені в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №752/19560/15-ц провадження №61-15536 св18, на яку послався суд першої інстанції, зроблений при фактичних обставинам справи, які відрізняються від обставин у даній справі, коли договір оспорювався вже після стягнення заборгованості судом у іншій справі, рішення в якій набрало законної сили. В той же час колегія суддів враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 06.03.2018р. у справі № 487/7824/15.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не надав та дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволення в повному обсязі.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судом були неповно з`ясовані всі обставини справи, що призвело до неправильно застосовано до спірних правовідносин норм матеріального права, колегія суддів вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанцій в цілому та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивачки у суді здійснював адвокат Шаповалов А.М. на підставі ордеру серія КС №697804 від 27 квітня 2020 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 02-12/19 від 02 грудня 2019 року, укладеного між адвокатом Шаповаловим А.М. та Земляк А.М., в якому зазначено, що ціна виконання цього доручення визначається сторонами у додаткових угодах (а. с. 20).

На підтвердження витрат, які сплатила позивачка за професійну правничу допомогу під час юридичного супроводу в суді надано квитанцію до прибуткового касового ордера від 02.12.2020 про сплату ОСОБА_1 21000 грн. за договором про надання правової допомоги № 02-12/19 від 02 грудня 2019 року та додатку №1 від 02 грудня 2019 року (а.с. 19).

Проте, в п.1 доданого до договору про надання правової допомоги додатку №1 від 02 грудня 2019 року зазначено відповідачів по справах про проведення перерахунку заборгованості в яких адвокатом здійснюється юридичний супровід, серед яких відсутнє ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ». В п. 2 вказаного додатку зазначено, що 21000грн. складає вартість робіт, вказаних в п.1 цього додатку.

Не надано суду також звіт про надання правової допомоги саме у справі, де відповідачем ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ».

За такого позивачкою не надано перелік робіт та доказів вартості робіт, здійснених адвокатом саме у даній справ, де відповідачем ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ».

За такого вимоги про стягнення з відповідача у даній справі на користь позивачки витрат на правову допомогу саме за наданими нею доказам задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 1.4.1; 1.4.2 та 5.6 кредитного договору ЛЛ-00087428 від 098 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 до ТОВ "Лайм Кепітел".

У задоволенні вимог про стягнення з ТОВ "Лайм Кепітел" на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року