Номер провадження 2/754/589/21
Справа №754/2463/20
РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2021 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Зотько Т.А.,

за участі секретаря судового засідання Микитюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-особа без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним,

В С Т А Н О В И В :

В провадження Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору довічного утримання недійсним. Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2020 року у цивільній справі 754/2511/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, було стягнуто з відповідача та користь позивача суму грошових коштів в розмірі 780 000, 00 грн. У приватній власності ОСОБА_2 знаходиться квартира за адресою: АДРЕСА_1 . В якості гарантії виконання ОСОБА_2 своїх грошових зобов`язань, остання вказала вищевказану належну їй на праві власності квартиру, проте, 02.02.2018 з метою ухилення від сплати боргу, ОСОБА_2 уклала зі своєю донькою договір довічного утримання, за яким право власності на належну ОСОБА_2 квартиру переходить до ОСОБА_5 . Таким чином, оскільки у приватній власності ОСОБА_2 , на час укладення договору позики, знаходилась квартира за адресою: АДРЕСА_1 , позивач вважає, що уклавши зі своєю донькою договір довічного утримання, за яким право власності на належну їй квартиру перейшло до ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_2 мала на меті ухилитися від сплати боргу за вищезазначеним рішенням суду, а тому зазначений договір є недійсним, а відтак просив суд визнати договір довічного утримання від 02 лютого 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , недійсним.

Ухвалою судді від 28.02.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

В підготовчому засіданні від 12.06.2020, позов ОСОБА_1 було залишено без руху, визначено строк для усунення його недоліків.

17.06.2020 через канцелярію суду позивач подав заяву про забезпечення доказів, шляхом витребування від приватного нотаріуса Забігайло Л.П. належним чином посвідченої копії договору довічного утримання від 02.02.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На виконання вимог ухвали суду від 19.06.2020 про витребування письмових доказів, 29.07.2020 від Приватного нотаріуса КМНО Забігайло Л.П. на адресу надійшли витребувані судом докази.

Ухвалою судді від 04.08.2020 призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою судді від 04.11.2020 було забезпечено позов, шляхом накладення арешту на - двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; заборонено будь- яким особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження третім особам майнових прав на - двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 18.12.2020 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 .

Постановою судді Київського апеляційного суду від 24.03.2021 року було скасовано ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 04.11.2020 та прийнято нову постанову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 12.03.2021 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Позивач у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні щодо вимог позову категорично заперечували, надаючи пояснення посилались на обставини викладені у поданому суду відзиві на позов, а саме, що будь-яких коштів за даним договором позики ОСОБА_2 від позивача не отримувала.

Відповідачка ОСОБА_6 та її представник заперечували щодо вимог позовної заяви, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, а також на обставини, викладені у поданому суду відзиві на позов.

22.05.2020 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого остання просить відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на те, що грошових коштів вона не отримувала, а відтак договір позики створений штучно, шляхом обману та зловживання довірою. Спірний договір довічного утримання був укладений у відповідності чинного законодавства, підстав визнання його недійсним немає.

02.02.2021 року від представника відповідачки ОСОБА_3 - Адвоката Вахненка М.В. надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого останній просить в позові відмовити з огляду на те, що при укладенні спірного договору довічного утримання були додержані всі вимоги, що визначені діючим законодавством, позивач в свою чергу не надав жодних доказів, які б свідчили про недодержання сторонами в момент його укладення вимог, що встановлені ЦПК України. Єдиний довод позивача зводиться до ніби-то прагнення ОСОБА_2 ухились від сплати йому боргу в іншій цивільній справі. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, позивач не наводить жодних фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного Договору недійсним на момент його укладення, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторін та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний договір.

Третя особа: ОСОБА_4 позов не визнав, надаючи пояснення послався на надіслані суду письмові пояснення, зі змісту яких ОСОБА_4 посилається на необґрунтованість позовної заяви, оскільки позивачем не зазначено будь-яких конкретних правових доказів, які б давали в подальшому суду правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, з підстав, зазначених у позові.

Заслухавши вступне слово - пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи та подані сторонами письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2020 року у цивільній справі № 754/2511/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів в розмірі 780 000, 00 грн.

Відповідно до договору довічного утримання від 02 лютого 2018 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло Л.П., зареєстрованим в реєстрі № 126, вбачається, що ОСОБА_2 відчужила (передала у власність) набувачу гр. Великої Британії ОСОБА_3 , належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічним доглядом.

На момент укладення спірного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 745 ЦК України).

Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (ч.ч. 1, 2 ст. 746 ЦК України).

Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Як унормовано статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-1873цс16 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

В постанові Верховного суду від 05.07.2018 р. по справі № 922/2878/17, значено, що установивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суди повинні були перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник володіти та користуватися цим майном.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами спірного договору довічного утримання дотримано всіх необхідних вимог законодавства в момент укладання та його безпоседеньої реалізації, зокрема: оспорюваний договір довічного утримання нотаріально посвідчений, нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Забегайло Л.П. встановлено дієздатність обох сторін, встановлено приналежність відчужуваної квартири ОСОБА_2 та відсутність зареєстрованих обтяжень на відповідне майно.

На підтвердження виконання відповідачкою ОСОБА_3 вимог передбачених ч. 5 та 6 ст. 203 ЦК України, які свідчить про реальне настання правових наслідків, що обумовлені Договором, представником відповідачки було надано суду в якості доказів, зокрема: заяву-підтвердження з боку відчужувача на підтвердження реальності Договору за період з 02.02.2018 року по 20.01.2021 року; квитанції підтвердження оплати матеріального забезпечення; квитанції оплати ліків та харчування; виписка по рахунку за період з 02.02:2018 по 20.01.2021 року;

З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи у суді були допитані свідки, які показали наступне:

Свідок ОСОБА_7 показала, що у 2009 році познайомилась з ОСОБА_8 , та на прохання доньки останньої - ОСОБА_9 , почала з 2020 року почала доглядати до ОСОБА_8 , приїздить до неї два рази на місяць.

Свідок ОСОБА_10 показала, що тривалий час знайома з ОСОБА_11 , вони спілкуються і на сьогодні, часто бувала в гостях у ОСОБА_8 . У 2018 році ОСОБА_9 сказала, що уклала з матір`ю договір утримання. На прохання ОСОБА_9 свідок навідувалась до ОСОБА_8 , її донька ОСОБА_9 здійснювала перекази грошових коштів для покупки продуктів для матері.

Свідок ОСОБА_12 показала, що знає відповідачку по справі 53 роки. На даний час з ОСОБА_9 спілкуються по скайпу, остання завжди допомагала матері, потім дізнавшись про укладення договору, свідок на прохання ОСОБА_9 погодилась допомагати ОСОБА_2 , супроводжувала її до лікарні. Марина завжди здійснювала переводи коштів на лікування та утримання матері.

Свідок ОСОБА_13 показав, що винаймав у ОСОБА_3 квартиру та за домовленістю з останньою щомісячно здійснював перекази коштів на рахунок її матері ОСОБА_2 , відповідно до договору утримання. Таким чином, з квітня 2018 свідок здійснював перекази грошових коштів у розмірі 4000 грн., а з квітня 2020 по 3000 грн., а 1000 грн. ОСОБА_14 по квітень 2021.

Таким чином, вищезазначені факти свідчать про реальність укладеного Договору довічного утримання від 02.02.2018 року. При цьому, слід врахувати, що сам позивач не заперечував та визнав той факт, що договір довічного утримання виконується ОСОБА_3 .

Що стосується посилань позивача на ту обставину, що договір довічного утримання був укладений сторонами 02 лютого 2018 року з метою ухилення відповідачки ОСОБА_2 від грошових зобов`язань, визначених в договорі позики грошових коштів від 23.05.2017 року, слід зазначити наступне.

Так, 23.05.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1.1. Договору, з метою вирішення скрутного матеріального становища доньки Позичальника, яка є громадянкою Великобританії і постійно мешкає в Великобританії, Позичальник бере в борг у Позикодавця грошові кошти в сумі 780000 гривень (сімсот вісімдесят тисяч гривень), що на день укладання даного Договору еквівалентно 30000 доларам США. Гарантією повернення Позики - є належна Позичальнику на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності . Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Таким чином, згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України, гарантія є одним із видів забезпечення виконання зобов`язань лише якщо інтерес кредитора гарантується шляхом залучення до основного зобов`язання, яке існує між кредитором та боржником, третьої особи-гаранта.

Виходячи із ст. ст. 560 - 569 ЦК України гарантією визнається письмове зобов`язання банку, іншої фінансової установи, страхової організації (гаранта), яке видається за клопотанням іншої особи (принципала), за яким гарант зобов`язується сплатити кредиторові принципала (бенефіціарові) відповідно до умов гарантійного зобов`язання грошову суму після подання бенефіціаром письмової вимоги про її сплату.

Крім того, згідно із ст. 547 ЦК України гарантійне зобов`язання повинно бути оформлене у вигляді письмового документа, а оскільки гарантами можуть виступати лише юридичні особи, то згідно із ст. 207 ЦК України обов`язковими є підписи осіб, уповноважених на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та печатка. Недотримання вказаних вимог має наслідком нікчемність гарантії або її відсутність як правового механізму забезпечення зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що саме по собі зазначення в п.1.1 договору позики, що гарантією повернення Позики - є належна Позичальнику на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , не є забезпеченням виконання вказаного зобов`язання в розуміння вимог, передбачених ст. ст. 560 - 569 ЦК України, а відтак не може свідчити про подальші умисні дії сторін при укладенні договору довічного утримання.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі № 754/2511/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, встановлені наступні обставини, а саме пунктом 1.2 договору позики від 23 травня 2017 року передбачено строк повернення позики - за вимогою позикодавця, який зобов`язаний письмово повідомити про це позичальника за два місяці до моменту повернення позики.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 травня 2017 року (справа № 754/14196/17).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у справі № 754/14196/17 заяву ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду задоволено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 травня 2017 року залишено без розгляду.

У січні 2018 року ОСОБА_2 , від імені якої діяла представник ОСОБА_15 , подала відзив на позовну заяву у справі № 754/14196/17.

Крім того, у зустрічній позовній заяві у цій справі ОСОБА_2 , визнала факт повідомлення її позивачем про повернення коштів у січні 2018 року.

Таким чином судами було встановлено та не заперечувалось сторонами, що саме в січні 2018 року ОСОБА_2 , дізналася про вимоги ОСОБА_1 до неї, у зв`язку з чим з січня 2018 року необхідно обраховувати строк повернення позики через два місяці з часу такого повідомлення.

Після звернення ОСОБА_1 в січні 2018 року з вимогою до ОСОБА_2 , про повернення суми боргу за договором позики, остання через два місяці не повернула кошти.

Отже, у ОСОБА_1 виникло право на повернення основної суми боргу за договором позики від 23 травня 2017 року та нарахування інфляційних втрат з квітня 2018 року.

На підставі встановлених вищевказаних обставин, суд дійщов висновку, що на момент укладення договору довічного утримання від 02 лютого 2018 року відповідачка ОСОБА_2 була обізнана про існування цивільного позову, разом з тим, у позивача право на повернення основної суми боргу за договором позики від 23 травня 2017 року та нарахування інфляційних втрат виникло вже після укладення спірного договору, а отже відповідачка ОСОБА_2 на час укладення договору довічного утримання від 02 лютого 2018 не могла передбачити негативні наслідки для себе, що полягають у покладенні на неї обов`язку виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2020 року у цивільній справі № 754/2511/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні письмові докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, з урахуванням того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що на момент укладення спірного договору позивачка діяла з метою порушення прав позивача, а саме уникнення виконання рішення суду по стягненню з неї заборгованості за договором позики, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 215, 234, 526, 530, 546, 560, 629, 744, 745, 749, 751, ЦК України, ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 76 - 81, 141, 178, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-особа без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 09.12.2021.

Суддя: