ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9120/21 Справа № 202/8614/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Дніпровської міської ради,

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2011 року позивач звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , де третьою особою визначив Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада, на предмет зобов`язання відповідача повернути йому правовстановлюючі документи та оригінал технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 та визнання за позивачем права власності на зазначений житловий будинок.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням про введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 від 20 серпня 2004 року №252/9 затверджено акт приймання житлового будинку літ.А-1 по АДРЕСА_2 у кількості 3-х житлових кімнат, площею 39,9 кв.м., загальною площею 82,3 кв.м., літньої кухні літ.Б, під Б - підвал, спуск у підвал літ. В та оформлено право власності на зазначене домоволодіння за ОСОБА_1 .

Враховуючи усну домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зобов`язання останнім оформити документи на приватизацію домоволодіння за грошову винагороду у розмірі 5000 грн., яку він не виконав, оригінал техпаспорту та правовстановлюючі документи на домоволодіння він позивачеві не повернув, внаслідок чого всіляко уникає від зустрічей з ним та оспорює право власності позивача не зазначене нерухоме майно.

Посилаючись на дані обставини ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 82,3 кв.м. та складається з літ.А-1: 1-веранда, площею 11,6 кв.м., 2-коридор, площею 7,7 кв.м., 3- кухня, площею 8,4 кв.м., 4-санвузол, площею 3,5 кв.м., 5- перепокій, площею 11,2 кв.м., 6- жтлова, площею 22,8 кв.м., 7- житлова, площею 8,4 кв.м., 8- житлова, площею 8,7 кв.м.

В решті позовних вимог відмовлено /а.с. 25-26/.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням Дніпровська міська рада, яка виступає в інтересах територіальної громади міста, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права /а.с. 28-35/.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу, в силу ст. 360 ЦПК України, учасники справи не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що, в порушення ст.ст.207,224,225 ЦПК України (в редакції, діючій на час розгляду справи), суд першої інстанції розглянув справу в заочному порядку, однак без письмової згоди на це позивача, який також і не подавав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Разом з тим, ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції помилково вважав доведеним той факт, що позивачем оформлялось його право власності на спірне нерухоме майно та він мав відповідні правовстановлюючі документи, однак матеріалами справи підтверджено та заочним рішенням суду встановлено, що право власності оформлено на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради від 20 серпня 2004 року №252/9, яким затверджено акт прийомки житлового будинку АДРЕСА_1 , який ототожнювався з правовстановлюючими документами на нерухоме майно, без врахування положень ст. 182 ЦК України, якою встановлено обов`язковість державної реєстрації права власності на нерухоме майно, з моменту якої воно і вважається набутим, в силу ч.4 ст. 334 ЦК України.

Натомість, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги ДМР щодо відсутності за таких обставин набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно, яке підлягало б державній реєстрації, або обставин наявності спору між позивачем та відповідачем щодо невизнання останнім права позивача на спірний житловий будинок, що потребувало вирішення в судовому порядку.

Разом з тим, судом першої інстанції не було взагалі досліджено та враховано при ухваленні судового рішення, а доводами апеляційної скарги ДМР не спростовано ту обставину, що ОСОБА_1 рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 13 жовтня 1989 року за №659/3 було відведено земельну ділянку по АДРЕСА_2 за рахунок часткового відчуження по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку(а.с.5), тобто право на зайняття земельної ділянки за зазначеною адресою, яка є об`єктом комунальної власності, позивачем отримано ще у 1989 році, тоді як подальше оформлення користування комунальною власністю ним оформлено не було та примітку в Акті на встановлення меж ділянки та червоних ліній в натурі від 09 листопада 1989 року, складеного хозрозрахунковим відділом у справах будівництва та архітектури виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів (а.с.7) щодо заборони користування земельною ділянкою до отримання акту на право користування землею, позивачем не виконано.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження виникнення правовідносин між ним та ОСОБА_2 щодо оскарження права власності на нерухоме майно, передачі документів відповідачеві, невиконання ним будь-яких обов`язків щодо спірного нерухомого майна, так і не було надано доказів належного оформлення позивачем права користування виділеною йому земельною ділянкою, що надавало б йому право будівництва спірного житлового будинку на земельній ділянці комунальної власності.

Висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам, а тому заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про повну відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а заочне рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з позивача на користь Дніпровської міської ради підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 270 грн., який було сплачено за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати в сумі 2 270 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О. Макаров