КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року м. Київ

Справа № 362/16885/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/13659/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Жука М.В. 08 квітня 2021 року, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 19 квітня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , який розірваний рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року. У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з нею.

Оскільки дійти спільної згоди щодо місця проживання дитини, його місця реєстрації за адресою фактичного мешкання вони не можуть, ОСОБА_2 уточнивши позовні вимоги просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 у червні 2020 року подав зустрічний позов до ОСОБА_2 у якому, після уточнення позовних вимог, просив суд визначити постійне місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за його постійним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування зустрічного позову, ОСОБА_1 посилається на те, що у 2019 році ОСОБА_2 без його згоди змінила місце проживання дитини, створює йому перешкоди та обмежує у спілкуванні з сином.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року задоволені вимоги первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Визначино місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

У зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,40 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 має місце спір з приводу постійного місця проживання їх малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; фактично дитина після припинення сторонами шлюбних відносин проживає з матір`ю ОСОБА_2 ; дитина відвідує дошкільний освітній заклад де у дитини сформувалось певне коло спілкування з однолітками, що свідчить про формування у дитини усталених соціальних зв`язків; дитина знаходиться на обліку в закладі охорони здоров`я; ОСОБА_2 забезпечила належні умови для гармонійного розвитку дитини, його проживання, а також опікується його вихованням; висновок служби у справах дітей, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю є обґрунтованим та ґрунтується на обставинах, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Тому суд дійшов висновку про те, що проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 найкраще відповідає інтересам дитини, й вважав недоцільним за встановлених обставин застосовувати судовий примус для розлучення малолітньої дитини з матір`ю.

Крім того, при вирішенні спору суд також взяв до уваги теперішній сімейний стан сторін, створення ОСОБА_1 нової сім`ї, проживання в орендованому житлі, а також одержання дитиною травми під час перебування у батька, що у сукупності свідчить про наявність ризиків пов`язаних із забезпеченням стабільних житлових умов, а також забезпечення достатньої уваги дитині з боку батька, у разі його примусового розлучення з матір`ю та визначення місця проживання з ним.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 серпня 2021 року заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення - задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Не погодився з вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 , його представником подана апеляційна скарга, в якій вказується на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Представник відповідача вказує на безпідставне застосування судом першої інстанції презумпції на користь матері, що призвело до штучного звуження обсягу оцінки судом обставин, а саме суд обмежився встановленням лише відсутності виняткових обставин щодо неможливості проживання дитини окремо від матері. Але такий підхід порушує принцип рівності прав батьків та норми гарантовані міжнародним законодавством прав людини.

Наголошує на тому, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не позбавлять дитину материнської уваги, так як вона не позбавляється своїх прав та обов`язків. Судом не прийнято до уваги, що батьком створено якщо не кращі, то такі ж умови для проживання та виховання дитини що і позивачем. При цьому, обставини вчинення позивачем перешкод батькові у спілкуванні з дитиною також не враховані, їм не наданої жодної оцінки. Відповідач вимушений виконувати свої батьківські обов`язки виключно в межах, що встановлюються позивачем. Суд безпідставно поклав на відповідача відповідальність за випадок неналежного виконання батьківських обов`язків, коли дитина зламала руку, так як медична документація вказує на те, що мова йшла про різні дати, а нещасний випадок стався за відсутності як позивача, так і відповідача. Посилання суду на необхідність збереження сталих соціальних зв`язків дитини з однолітками відповідач також вважає безпідставними, оскільки дитині лише через декілька місяців після ухвалення рішення виповнилось 6 років і вона їде до початкової школи, що вочевидь призводить до зміни кола спілкування. Водночас судом не прийнято до уваги необхідності збереження родинних зв`язків між батьком і дитиною.

Висновок щодо місця проживання дитини, який було подано до суду Органом опіки та піклування не відповідає вимогам чинного законодавства, так як у ньому застосований необ`єктивний, однобокий, заангажований підхід, що позбавив комісію можливості здійснити збалансовану оцінку ситуації батьків і визначити дійсно найкращі інтереси дитини.

Враховуючи вищенаведене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заявлених первісних позовних вимог - відмовити, а вимоги викладені ним в зустрічному позові задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу та поясненнях, наданих в письмову вигляді, вказує на обставини таємного виготовлення для дитини паспорта громадянина Республіки Білорусь, що трактується позивачем як намагання вивезти дитину за межі України і позбавити її спілкування з нею. Також вказує на обставини притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності. Тому вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним та справедливим, тому просить залишити його без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Квасниця Я.М. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили про скасування рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Пасько С.А. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.51912). Сторони зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.31,51), але фактично проживають окремо з травня 2019 року і дитина проживає разом з матір`ю. Кожен з батьків характеризується позитивно.

Судовим наказом Оболонського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини від усіх видів його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с.65).

ОСОБА_1 24 червня 2019 року звертався до Міського центру дитини із заявою про участь посередника/медіатора з метою урегулювання конфлікту з дружиною ОСОБА_2 , з якою перебував у процесі розлучення, щодо часів спілкування з сином ОСОБА_3 , (т. 1 а.с.113).

За змістом листа Міського центру дитини від 05 липня 2019 року ОСОБА_2 відмовилася від участі у медіації, мотивуючи своє рішення тим, що вона не бачить сенсу у вирішенні конфлікту у такий спосіб, оскільки має попередній досвід досягнення домовленостей, який не призвів до бажаних результатів (т. 1 а.с.114).

ОСОБА_1 звертався до Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації із заявою від 05 липня 2019 року, в якій зазначав, що ОСОБА_2 перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною (т. 1 а.с.115-116).

Між сторонами у період розлучення мали місце напружені та неприязні стосунки, а в подальшому ними не досягнуто порозуміння в питанні часу спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , що визнається сторонами та вбачається з наданої ними фіксації смс-повідомлень (т. 1 а.с.133-163,176-183, т. 2 а.с. 50-57, 62-74).

За змістом заяви ОСОБА_2 до відділу з питань реєстрації місця проживання Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, з службовою відміткою головного спеціаліста цього відділу, вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено в реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю згоди батька (т. 1 а.с.6).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 січня 2001 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , остання згідно свідоцтво про народження та свідоцтва про зміну прізвища є матір`ю позивача (т1 а.с.23-25,27).

За змістом акту обстеження Службою у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 03 серпня 2020 року квартира АДРЕСА_4 , складається з трьох кімнат, ОСОБА_3 займає окрему кімнату, яка облаштована: меблевою стінкою, ліжком, партою зі світильником, куточком для іграшок, дитина забезпечена одягом, взуттям, іграшками, книжками. Крім дитини в квартирі проживають ОСОБА_2 - мати, ОСОБА_7 - бабуся (т. 2 а.с.109).

Згідно довідки Дошкільного навчального закладу № 208 від 04 вересня 2019 року виданій ОСОБА_2 , її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відвідує цей навчальний заклад з 02 вересня 2019 року (т. 2 а.с.16).

Зі змісту характеристики Дошкільного навчального закладу № 208 від 04 травня 2020 року ОСОБА_3 відвідує цей дитячий заклад з вересня 2019 року, проявив себе як добра, спокійна і життєрадісна дитина, має відповідного віку фізичний розвиток, проявляє інтерес до навчальних занять, дитина адекватно реагує на похвалу і критику (т. 2 а.с.17).

Згідно з довідкою КНП ЦПМСД № 1 від 20 вересня 2019 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на обліку в цьому медичному закладі з серпня 2019 року (т.2 а.с.16).

З медичної документації малолітньої дитини - ОСОБА_4 , вбачається, що 07 червня 2020 року йому встановлено діагноз: консолідуючий перелом верхньої тритини діалізу лівої плечової кістки (т. 1 а.с.231-233). Травма отримана дитиною 06 червня 2020 року під час перебування у батька за місцем його проживання, що у судовому засіданні сторонами не заперечувалось.

ОСОБА_2 надані докази на підтвердження здійснення нею безпосередньо витрат на утримання дитини, а саме копії квитанцій, товарних чеків, виписки з рахунку щодо придбання дитячих товарів, ліків, оплату медичних послуг, а також туристичних послуг (т. 1 а.с.242-250, т. 2 а.с.1-15).

Відповідно до змісту акту обстеження Службою у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області умов проживання ОСОБА_1 від 25 червня 2020 року за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що цей житловий будинок орендується ОСОБА_1 , в ньому є вільна кімната, яка облаштована всім необхідним для проживання малолітнього ОСОБА_4 . За цією адресою проживають та мають постійне місце проживання заявник ОСОБА_1 , цивільна дружина заявника та донька цивільної дружини заявника (т. 2 а.с.78).

Зі змісту висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 серпня 2020 року №104-7564 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що на час його складення дитина проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_5 якої належить на праві власності матері дитини - ОСОБА_2 . В цій квартирі для проживання дитини створені належні умови. Данііл відвідує дитячий навчальний заклад № 208. Батько дитини ОСОБА_1 проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_6 , в якому створені належні умови для проживання та виховання дитини. Мати та батько дитини під наркологічним диспансерним наглядом не перебувають, психологічних розладів не мають. Мати дитини ОСОБА_2 зареєстрована фізичною особою підприємцем, її дохід за 6 місяців 2019 року становить 426547 грн. Батько дитини ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою підприємцем, його дохід га 6 місяців 2019 року становить 882784 грн. Від врегулювання конфлікту за допомогою медіації мати дитини відмовилась. Батько дитини повідомив, що мати піклується сином на належному рівні, проте він наполягає на визначенні місця проживання дитини разом з ним, оскільки вважає, що мати виховує сина у неповазі до батька, він не буде чинити матері перешкод у спілкуванні з дитиною, а у його відсутність вихованням хлопчина буде займатись його нова дружина. Мати повідомила, що ОСОБА_3 з народження проживає разом з нею, на її думку сину краще проживати у м. Києві, зміна його постійного місця проживання матиме негативний вплив на розвиток дитини, оскільки це зменшить участь матері у його житті, призведе до зміни дитячого садочка, лікаря-педіатора у поліклініці та кола спілкування.

Цим висновком рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 (т. 1 а.с.216-217).

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року була ратифікована Конвенція ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 цієї Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

В силу ст. 9 Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно зі ст. 12 Конвенції Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Положеннями ч.1 та ч.2 ст. 27 Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положеннями ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1,2 ст. 154 СК України).

Відповідно до положень ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку передбачено ч. 5 цієї статті. Той з батьків хто проживає окремо зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такій участі. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У Постанові від 24 листопада 2021 року у справі №754/ 16535/19 Верховний Суд у складі Другої палати Касаційного цивільного суду вказав на те, що аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь- кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на даний час дитина досягла віку 6 років. Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад.

До травня 2019 року сторони у справі проживали спільно, здійснювали спільне виховання дитини, що ними визнається. А отже протягом цього часу, який становить більше ніж 3 роки, у дитини формувались відносини з кожним з батьків.

Як вже вказано вище з травня 2019 року сторони проживають окремо, за погодженням батьків дитина залишись проживати разом з матір`ю. Однак, вже з червня 2019 року вбачається спір між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини.

В ході розгляду справи встановлено, що за проміжок часу з червня 2019 року зустрічі батька з дитиною не були систематичними. Однак згідно з положенням ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою.

За нормами СК України питання виховання дитини, питання визначення місця проживання вирішується батьками спільно. Дитина має право на безперешкодне спілкування з кожним з батьків. При цьому здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися перш за все на повазі до прав дитини.

При цьому слід зазначити, що матеріали справи містять дані про забезпечення обома батьками належних умов для проживання дитини, наявність у кожного з них достатнього доходу, задовільний стан здоров`я. Позивач також має у власності житло достатнє для спільного проживання з дитиною.

Відповідач не спростовує обставин здійснення належного виконання позивачем своїх батьківських обов`язків. Всі його заперечення стосуються виключно порушення його прав на вільне спілкування з дитиною, що не свідчить про його дії виключно в інтересах дитини.

Вказане питання було предметом розгляду Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, яка дослідивши всі обставини дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 .. Доводи апеляційної скарги відповідача про упередженість та відсутність у цьому висновку повного дослідження обставин щодо забезпечення ним умов проживання, належного догляду та виховання дитини не приймаються до уваги суду, так як висновок містить повний виклад обставин і його висновки є обгрунтованими. А отже у суду відсутні підстави для відхилення цього висновку.

Всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини. Найкращі інтереси дитини не співпадають з інтересами батька або матері, за винятком і настільки, наскільки вони неминуче мають спільні різноманітні критерії оцінки, пов`язані з індивідуальною особистістю дитини, загальною та конкретною ситуацією.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у матері малолітньої дитини не має бути переваг перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, з огляду на рівність прав обох батьків щодо дитини.

Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю. Проте таких даних в ході розгляду справи суду представлено не було. З огляду на вік дитини нею не може бути виражена особиста думка або прихильність до одного з батьків. Разом з тим, дитина вже має звичне для неї середовище, тому зміна місця та порядку проживання може призвести до додаткового психологічного навантаження на неї.

Також колегія суддів звертає увагу, що в даній справі мова не йде про розлучення батька з дитиною, батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не має бути обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу про дитину та участь у вихованні дитини. Навпаки, виходячи з положень ст.ст.157,181 СК України той з батьків хто проживає окремо зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той хто проживає з дитиною, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже при визначенні місця проживання дитини з матір`ю, батько не позбавляється можливості у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні та утриманні. Однак, в даній справі ці питання не були предметом розгляду, а отже вказане виходить за межі заявлених позовних вимог. Відповідач, як батько дитини може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або шляхом укладення договору, або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суду приходить до висновку, що визначаючи місце проживання сина з матір`ю, розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, суд першої інстанції надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, що не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, взявши до уваги вік дитини, її постійне проживання разом з матір`ю, висновок органу опіки та піклування, а також те, що дії батька щодо зміни постійного місця проживання дитини суперечать принципу розумної турботи про дитину у поєднанні з обережною для психіки дитини увагою до неї. Адже у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційній стабільності та матеріальній забезпеченості

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, а відповідач ОСОБА_1 не надав належних доказів того, що поведінка чи дії позивача ОСОБА_2 або наслідки її спілкування із сином, можуть суперечити його інтересам або впливати на нього негативно, перешкоджати його фізичному та духовному розвитку.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я сина, стан його розвитку, незалежно від того з ким він буде проживати. А отже принцип рівності прав батьків, на порушення якого в основному наголошується в апеляційній скарзі, не буде порушений.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності ухваленого судом першої інстанції додаткового рішення, яким вирішено питання про стягнення витрат позивача на правничу допомогу. Тому в цій частині, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду першої інстанції перегляду не підлягає, так як це виходить за межі доводів і вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції надана вірна оцінка наданим сторонами доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надано належну правову оцінку. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та відсутність заяв сторін про стягнення судових витрат пов`язаних з апеляційним переглядом справи, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 09 грудня 2021 року.