ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/770/21
Провадження № 22-ц/4820/1582/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю прокурора Гончара І.О.,

представниці позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Остапчука О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації, Хмельницького обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Хмельницьке лісомисливське господарство» до Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку за апеляційною скаргою першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 серпня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року перший заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури (далі Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації (далі Облдержадміністрація), Хмельницького обласного управління лісового та мисливського господарства (далі Управління), Державного підприємства «Хмельницьке лісомисливське господарство» (далі Підприємство) до Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (далі Рада), ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Прокурор зазначив, що рішенням 48-її сесії Ради від 25 квітня 2019 року №87 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1832 га (кадастровий номер :03:008:1009), розташованої по АДРЕСА_1 , змінено цільове призначення цієї ділянки із земель категорії «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення» для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код 11.02) на землі категорії «землі житлової та громадської забудови» для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) та передано її у приватну власність ОСОБА_6 із земель комунальної власності.

На підставі цього рішення 3 червня 2019 року державним реєстратором зареєстровано право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно договору дарування від 12 грудня 2019 року №866 ОСОБА_6 подарував спірну земельну ділянку ОСОБА_3 (запис про право власності №34614324 від 12 грудня 2019 року), а той, у свою чергу, за договором купівлі-продажу від 5 травня 2020 року №706 продав її ОСОБА_4 (запис про право власності №36411128 від 5 травня 2020 року).

Передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_6 відбулася з порушенням вимог закону.

Із матеріалів лісовпорядкування слідує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення державної власності та перебуває у постійному користуванні Підприємства в межах лісового заказника місцевого значення «Лісогринівецький». Натомість Рада за відсутності відповідних повноважень і згоди позивача передала спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_6 , який у подальшому відчужив її.

Оскільки спірна земельна ділянка перебуває під особливою охороною держави, має обмежений режим господарювання та не може передаватися у приватну власність, то її зайняття треба розглядати як не пов`язане з позбавленням права власності держави, відтак у порядку задоволення негаторного позову ОСОБА_4 зобов`язаний повернути цю ділянку спеціалізованому державному лісогосподарському підприємству. Водночас у Державному земельному кадастрі має бути скасований запис про державну реєстрацію спірної земельної ділянки з одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень.

За таких обставин Прокурор просив суд:

визнати недійсним рішення 48-ї сесії Ради від 25 квітня 2019 року №87 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки гр. ОСОБА_6 »;

визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:008:1009 із одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень;

зобов`язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку площею 0,1832 га з кадастровим номером :03:008:1009) Підприємству.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 серпня 2021 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що Прокурор і представники позивача не довели належними та допустимими доказами незаконність передачі спірної земельної ділянки у приватну власність.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Прокурор просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення державної власності, перебуває у постійному користуванні Підприємства в межах лісового заказника місцевого значення «Лісогринівецький» і не може бути передана у приватну власність. Зібрані докази достатньо та об`єктивно вказують на незаконність передачі цієї ділянки у приватну власність, однак суд першої інстанції не застосував норми чинного законодавства, не врахував правові позиції Верховного Суду, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції

У зв`язку зі смертю третьої особи ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції ухвалою від 22 листопада 2021 року залучив до участі у справі його правонаступника ОСОБА_5 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції про відмову в позові Прокурора в інтересах держави в особі Облдержадміністрації та Управління залишити без змін, указуючи на законність та обґрунтованість цього рішення. Також ОСОБА_4 просить позов Прокурора в інтересах держави в особі Підприємства повернути позивачеві посилаючись на відсутність підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів цього підприємства.

У своїх письмових поясненнях третя особа ОСОБА_5 вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та просить її відхилити.

Інші учасники судового процесу не висловили своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Прокурора слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не застосував норми ст.ст. 2, 116, 118 ЗК України, ст. 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VII) та не дотримався приписів ст.ст. 5, 13, 48, 257 ЦПК України.

У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає зміні у відповідній частині вимог та скасуванню із залишенням позову без розгляду в іншій частині вимог.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Рішенням 11-ї сесії Хмельницької обласної ради від 30 березня 2004 року №22-11/2004 (із змінами, внесеними рішенням 28-ї сесії Хмельницької обласної ради від 26 травня 2010 року №18-28/2010) визначено об`єкт природно-заповітного фонду лісовий заказник місцевого значення «Лісогринівецький».

29 грудня 2007 року Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Хмельницькій області видано Підприємству охоронне зобов`язання №127 про передачу під охорону лісового заказника «Лісогринівецький», площею 110 га, який розташований у кварталах 35, 36 Хмельницького лісництва.

На підставі розпорядження Облдержадміністрації від 17 лютого 2020 року земельна ділянка площею 103,9847 га (кадастровий номер :03:008:1702), розташована за межами населених пунктів на території Ради, надана у постійне користування Підприємства для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг.

Ще до того, розпорядженням Хмельницької районної державної адміністрації Хмельницької області (далі Райдержадміністрація) від 30 липня 2003 року №506/03-р передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробнича зовнішньо-торгівельна фірма «Ягуар ЛТД» (далі ТОВ «ВЗТФ «Ягуар ЛТД») із земель державної власності земельну ділянку площею 1,0 га, з них 1,0 га лісів (кадастровий номер :03:008:0050), розташовану на території Ради, в оренду строком на 5 років для розміщення кафе та зони відпочинку.

На підставі цього розпорядження 17 лютого 2004 року Райдержадміністрація та ТОВ «ВЗТФ «Ягуар ЛТД» уклали договір оренди земельної ділянки №62, який 18 березня 2005 року зареєстровано в Хмельницькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за №01.

Господарський суд Хмельницької області рішенням від 8 грудня 2009 року відмовив у позові прокурора Хмельницького району Хмельницької області в інтересах держави в особі Управління контролю за використанням та охороною земель у Хмельницькій області, Облдержадміністрації до Райдержадміністрації, ТОВ «ВЗТФ «Ягуар ЛТД» про визнання договору оренди земельної ділянки від 17 лютого 2004 року №62 недійсним.

Розпорядженням Райдержадміністрації від 25 вересня 2012 року №1668/2012-р затверджено технічну документацію із землеустрою про поділ земельної ділянки площею 1,0 га з кадастровим номером :03:008:0050, яка перебуває в оренді ТОВ «ВЗТФ «Ягуар ЛТД», на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,8214 га (кадастровий номер :03:008:1008) та земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,1832 га (кадастровий номер :03:008:1009), категорія земель за основним цільовим призначенням землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Цим же розпорядженням внесені зміни до договору оренди земельної ділянки від 17 лютого 2004 року №62, зокрема щодо оренди ТОВ «ВЗТФ «Ягуар ЛТД» двох новоутворених земельних ділянок та укладення договору строком на 25 років.

9 жовтня 2012 року Райдержадміністрація та ТОВ «ВЗТФ «Ягуар ЛТД» уклали додаткову угоду №140 про внесення відповідних змін до договору оренди земельної ділянки, яка 26 жовтня 2012 року зареєстрована в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за №01810.

Господарський суд Хмельницької області рішенням від 24 лютого 2014 року відмовив у позові Хмельницького міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Підприємства, Облдержадміністрації до Райдержадміністрації, ТОВ «ВЗТФ «Ягуар ЛТД» про визнання розпорядження Райдержадміністрації від 25 вересня 2012 року №1668/2012-р незаконним і визнання додаткової угоди від 9 жовтня 2012 року №140 недійсною.

У серпні 2012 року земельна ділянка з кадастровим номером :03:008:1009 зареєстрована як об`єкт цивільних прав у Державному земельному кадастрі (форма власності державна). 16 вересня 2013 року державний реєстратор зареєстрував право власності держави на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 2500719).

На підставі Закону України від 6 вересня 2012 року №5245-IV «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» 23 березня 2017 року зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:008:1009 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 19683158).

Рішенням 36-ї сесії Ради від 29 березня 2018 року №44 надано дозвіл ОСОБА_6 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1832 га (кадастровий номер :03:008:1009), розташованої по АДРЕСА_1 , зі зміною цільового призначення землі.

У подальшому Фізична особа підприємець ОСОБА_7 розробив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6 .

Рішенням 48-її сесії Ради від 25 квітня 2019 року №87 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1832 га (кадастровий номер :03:008:1009), розташованої по АДРЕСА_1 , змінено цільове призначення цієї ділянки із земель категорії «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення» для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код 11.02) на землі категорії «землі житлової та громадської забудови» для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код 02.01) та передано її у приватну власність ОСОБА_6 із земель комунальної власності.

На підставі цього рішення 3 червня 2019 року державним реєстратором зареєстровано право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 31871437).

Згідно договору дарування від 12 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Шульгою Т.А. (реєстраційний №866), ОСОБА_6 подарував спірну земельну ділянку ОСОБА_3 (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №34614324 ), а той, у свою чергу, за договором купівлі-продажу від 5 травня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лучковською Т.М. (реєстраційний №706), продав її ОСОБА_4 (запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності №36411128).

а) щодо вимоги про визнання недійсним рішення

Частиною 1 статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЗК України суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

В силу ч.ч. 6, 9 ст. 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачено ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що суб`єктами цивільних відносин, у тому числі земельних відносин, можуть бути як фізичні, так і юридичні особи.

Земельні ділянки державної та комунальної власності можуть бути передані у власність громадян у порядку приватизації таких земель.

Відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок із спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.

Якщо позивач не заявляє вимоги до всіх належних відповідачів, які мають безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами, то суд відмовляє у задоволенні позову.

Предметом спору в цій справі є визнання незаконним та скасування рішення 48-ї сесії Ради від 25 квітня 2019 року №87 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у приватну власність ОСОБА_6 .

Прокурор пред`явив позов лише до Ради, хоча, враховуючи предмет і підстави заявленого позову, ОСОБА_6 як власник спірної земельної ділянки мав безпосередній зв`язок із спірними матеріальними правовідносинами і повинен був брати участь у справі як співвідповідач.

ОСОБА_6 не був залучений до участі у справі як співвідповідач, а брав участь у судовому процесі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, тобто ОСОБА_6 був позбавлене можливості реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст. 49 ЦПК України.

Отже, позов Прокурора про визнання недійсним рішення 48-ї сесії Ради від 25 квітня 2019 року №87 не підлягає задоволенню, оскільки цю вимогу заявлено не до всіх належних відповідачів.

б) щодо вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки

Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ст. 193 ЗК України державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

В силу ст. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Як передбачено ч. 10 ст. 24 Закону України від 7 липня 2011 року №3613-VI «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, серед іншого, й у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що земельні ділянки як об`єкти цивільних прав мають були сформовані та зареєстровані у Державному земельному кадастрі в установленому законом порядку.

Державна реєстрація земельної ділянки скасовується на підставі судового рішення внаслідок визнання судом такої реєстрації незаконною.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, п. 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87, 52854/99, п. 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, п. 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, п. 106).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Прокурором заявлено позов про визнання незаконною та скасування у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:008:1009 із одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень.

На думку Прокурора, спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення державної власності та не могла передаватися ОСОБА_6 у приватну власність.

Водночас Прокурор не заявляє вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння на користь держави (статті 387, 388 ЦК України) або усунення перешкод у здійсненні державою права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України) або визнання права власності держави на земельну ділянку (стаття 392 ЦК України).

Обраний Прокурором спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки не може призвести та не призведе до захисту чи відновлення порушеного речового права держави (у разі його наявності), зокрема повернення у володіння або користування спірної земельної ділянки.

Отже, позов Прокурора про визнання незаконною та скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :03:008:1009 із одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень не підлягає задоволенню, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб захисту цивільного права.

в) щодо вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює : підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Таким законом є Закон №1697-VII.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону №1697-VII прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (справа «Менчинська проти Росії», заява №42454/02, рішення від 15 січня 2009 року, п. 35).

В силу п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Водночас, прокурор не може представляти в суді інтереси держави в особі державних підприємств, які не є суб`єктами владних повноважень і не здійснюють реалізацію державної влади, а утворюються лише для здійснення завдань і функцій держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року (справа №911/2169/20) і постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року (справа №373/462/19).

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, Прокурор заявив позов в інтересах держави в особі Підприємства. При цьому Прокурор просить зобов`язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :03:008:1009 не в державну власність, а Підприємству.

Оскільки Підприємство не відноситься до органів державної влади та суб`єктів владних повноважень, то звернення Прокурора до суду з такою вимогою є безпідставним.

Отже, позов Прокурора про зобов`язання повернути земельну ділянку Підприємству слід залишити без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При розгляді справи суд першої інстанції не застосував норми матеріального та процесуального закону, які підлягали застосуванню, хоча в частині вимог про визнання недійсним рішення 48-ї сесії Ради від 25 квітня 2019 року №87, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :03:008:1009 зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

В цій частині рішення суду слід змінити.

Водночас, позов Прокурора про зобов`язання ОСОБА_4 повернути земельну ділянку Підприємству слід залишити без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки мають місце порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо судових витрат

Оскільки позов Прокурора не задоволено, то в силу ст. 141 ЦПК України понесені ним судові витрати не можуть бути покладені на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 серпня 2021 року в частині вирішення позову заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державного підприємства «Хмельницьке лісомисливське господарство» про зобов`язання повернути земельну ділянку скасувати та в цій частині позов залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 серпня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 грудня 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Карплюк О.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 47