РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2021 року м. Мукачево Справа №303/5748/21

2/303/1640/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2

до відповідачів: (1) ОСОБА_3 ;

(2) ОСОБА_4 ;

(3) ОСОБА_5 ;

(4) ОСОБА_6 ,

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради,

про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 (надалі Квартира).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивачу на праві приватної власності належить Квартира. Відповідачі зареєстровані у вказаній Квартирі, але в ній не проживають. Реєстрація відповідачів у Квартирі порушує права позивача як власника майна, спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг. За наведених обставин, вважає, що є всі підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування вищевказаною Квартирою.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 391 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України.

Відповідач ОСОБА_4 подала до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки вона доглядає за квартирою та сплачує комунальні платежі, а договір купівлі-продажу укладений із порушенням законодавства.

Належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Повноважний представник третьої особи в судове засідання не з`явилася.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Квартирою суд наводить наступні обставини справи.

Наявні у справі доказові матеріали (договір купівлі-продажу квартири від 02.12.2020 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.12.2020 №235124447) свідчать про те, що Квартира на праві приватної власності належить позивачу.

Відповідачі зареєстровані у Квартирі, що підтверджується даними будинкової книги та даними листів Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 27.07.2021 та 28.07.2021.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Також і в ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Норма про визнання особи такою, що втратила право користування житлом може бути реалізована за наявності двох обов`язкових складових, які повинні бути доведені під час судового розгляду, а саме:

-термін не проживання в житловому приміщенні понад встановленні строки.

-особа не проживає за адресою своєї реєстрації саме без поважних причин.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц.

У спірній по справі ситуації позивачем заявлена саме вимога щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування Квартирою у зв`язку з набуттям позивачем права власності на спірну квартиру та непроживанням відповідачів у Квартирі. Отже, з`ясування питання про фактичне непроживання відповідачів у спірній Квартирі має безпосереднє значення для правильного вирішення спору.

По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені строки проживання у жилому приміщенні без поважних причин, що у спірній по справі ситуації доведено не було.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При цьому, доказами про непроживання особи можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема: пояснення свідків, котрі підтвердять в суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; акти про відсутність члена сім`ї протягом одного року за місцем проживання; довідки відділення поштового зв`язку про те, що особа не отримувала поштові відправлення, які надходили на її ім`я чи особисте листування із якого вбачається, що особа дійсно змінила місце проживання; інші докази зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо.

В спірній по справі ситуації, судом встановлено що відповідач ОСОБА_4 продовжує проводити оплати за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується даними доданих до відзиву копій квитанцій.

В свою чергу, позивачем не надано суду доказів відносно укладання угод щодо утримання спірної Квартири, зокрема щодо оплати житлово-комунальних послуг від свого імені, а також доказів часті у витратах на утримання житла тощо.

Доданий до матеріалів справи Акт від 25.06.2021 №14 суд до уваги не приймає, оскільки такий в сукупності з іншими доказами поданими сторонами не місить достовірних фактичних даних.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням чинного законодавства свідчать про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо відсутності відповідача за місцем проживання з грудня 2020 року.

Разом з тим, зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач (2) проживає у спірній Квартирі та проводить оплату комунальних послуг.

У спірній по справі ситуації слід констатувати, що об`єктивною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Крім того, суд зазначає, що в спірній Квартирі зареєстровані діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (надалі - Діти).

Діти набули право користування спірною Квартирою у встановленому законом порядку з моменту народження та реєстрації їхнього місця проживання в Квартирі.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Поряд з цим, місце проживання Дітей батьками не визначено, тому вони мають право користуватися житлом, в якому вони зареєстровані на законній підставі.

Разом з тим, вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні цивільне, житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Станом на 9 грудня 2021 року Діти не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про неможливість встановити причин не проживання їх у Квартирі, а тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування Квартирою відсутні.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надала.

Факт несплати Дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей.

Вищевказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, які викладена в постанові від 04.07.2018 у справі №711/4431/17 (провадження № 61-11933св18).

Таким чином, судом не встановлена фактична наявність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування Квартирою, оскільки позивачем не надано доказів відносно того, що відповідачі не проживають у Квартирі і що такі втратили інтерес до житла, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати по справі у сумі 908 грн. (а.с. 4) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 49, 76-81, 222, 259, 279, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 908 гривень (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ).

Відповідачі: (1) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 );

(2) ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 );

(3) ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 );

(4) ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 )

Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради (м.Мукачево, пл. Духновича, 2).

Суддя В.В. Кость