ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7299/21 Справа № 205/9749/20 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк», третя особа: Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк»

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В :

09 грудня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.06.2005 між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № 090501-16/23 за умовами якого відповідач надав йому, як фізичній особі, під проценти кредит у розмірі 267461,00 доларів США, зі строком повернення до 22.06.2020, а він зобов`язався кредитні кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. Довготривалий час зобов`язання за кредитним договором ним, як позичальником, виконувалися належним чином, однак через зростання курсу національної валюти України порівняно до долару США, за ним утворилася заборгованість розмір якої, як стверджував відповідач, станом на 17.03.2017 становив 27655,78 доларів США та яка складалася з: заборгованості за кредитом у розмірі 27059,84 доларів США., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 518,07 доларів США, заборгованості з комісії у розмірі 59,50 доларів США та пені у розмірі 18,37 доларів США. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська із позовом у якому просив суд стягнути вказану заборгованість. За наслідками судового розгляду справи заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28.08.2017 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» були задоволені у повному обсязі. Цим рішенням з нього на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором № 090501-16/23 від 22.06.2005р. у сумі 27 059,84 доларів США (двадцять сім тисяч п`ятдесят дев`ять доларів 84 цента), а також судовий збір у розмірі 10947,06 грн. Рішення суду набрало законної сили 07.11.2017 та було звернуто до примусового виконання (виконавче провадження № 58391883, Новокодацький відділі ДВС у місті Дніпрі). Державним виконавцем сума боргу була розрахована у 746039,79 грн. Під час виконавчого провадження державним виконавцем було описане та заарештоване належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме паркувальне місце поз. 10 у приміщенні № 106 підвалу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18,5 кв.м. Вартість цього об`єкту під час виконавчого провадження, станом на 26 березня 2020 року, була розрахована у 318100 грн. Вказаний об`єкт нерухомості був реалізований на корить ОСОБА_3 , а кошти в сумі 318100 грн. були спрямовані на погашення заборгованості за кредитом. Посилаючись на виписки по банківським рахункам, на які здійснювалося погашення боргу за кредитом, позивач стверджує, що за період з липня 2005 року по квітень 2020 року ним на користь банку були сплачені кошти у загальній сумі 412846,58 доларів США, що більш ніж у півтора рази перевищує суму отриманого ним кредиту. При цьому, 14320,79 доларів США зі сплачених ним коштів були списані банком на погашення комісії (винагороди банку). Вважає, що укладений між ним та відповідачем крединий договір підлягає визнанняю недійсним частково, оскільки містить несправедливі умови (п. 1.1, п. 2.2.9, п. 2.3.1, п. 3.1, п. 3.7, п. 3.11, п. 4.3) згідно із якими до обов`язків позичальника включені витрати, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, комісії, винагороди та можливості банку в односторонньому порядку змінювати розмір відсоткової ставки за кредитом. Також, позивач у позові стверджує, що умови кредитного договору, які відповідають вимогам закону, були виконані ним у повному обсязі, заборгованість за кредитом погашена, у зв`язку з чим зобов`язання припинилося його виконанням, у зв`язку із викладеним просить визнати недійсними, зокрема, п. 1.1, п. 2.2.9, п. 3.1, п. 3,7, п. 3.11 кредитного договору (із змінами та доповненнями) № 090501-16/23, який був укладений 22.06.2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», а також п. 1 додаткового договору № 3 від 18.02.2011 до цього кредитного договору в частині передбачених цими правочинами обов`язку позичальника щодо сплати комісій (винагород) на користь банку; визнати недійсним п. 2.3.1 кредитного договору (із змінами та доповненнями) № 090501-16/23 укладеного 22.06.2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині передбаченого цим договором права банку на збільшення розміру процентної ставки; визнати кредитний договір № 090501-16/23 укладений 22.06.2005 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» припиненим (том 1 а.с.1-5).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк», третя особа: Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими- задоволенні частково.

Визнано недійсними п. 1.1 (п. 7.1 після внесення змін), п. 3.11 (із змінами та доповненнями) кредитного договору № 090501-16/23, який був укладений 22.06.2005 року між ОСОБА_2 та АТ «КБ «ПриватБанк», а також п. 1 додаткового договору № 3 від 18.02.2011 до цього кредитного договору в частині передбачених цими правочинами обов`язків позичальника щодо сплати комісійних винагород на користь банку за користування кредитом та за дострокове повернення кредиту.

Визнано недійсним п. 2.3.1 кредитного договору (із змінами та доповненнями) № 090501-16/23 укладеного 22.06.2005 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 у частині передбаченого цим договором права банку на збільшення в односторонньому порядку розміру процентної ставки.

Визнано кредитний договір № 090501-16/23, укладений 22.06.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 - припиненим.

В іншій частині позовних вимог відмовлено ( том 2 а.с. 30-36).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року вирішено питання щодо судових витрат (том 2 а.с.58-59).

Не погодившись з таким рішенням суду АТ КБ ПриватБанк подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог (а.с. 34-38).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог щодо визнання п. 1.1 (п. 7.1 після внесення змін), п. 3.11 (із змінами та доповненнями) та п. 2.3.1 кредитного договору № 090501-16/23, укладеного 22.06.2005 року недійсними та визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими, апеляційний суд перевіряє його законність та обґрунтованість саме в цих межах.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2005 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № 090501-16/23 за умовами якого банк надав позивачу у кредит готівкою грошові кошти в іноземній валюті в загальному розмірі 267461,0 дол. США зі сплатою 11 % річних на суму залишку заборгованості по кредиту, 0,18 % щомісячної комісії (винагороди банку) від суми виданого кредиту, а також комісії за дострокове повернення кредиту у відповідності до п. 3.11 кредитного договору. Кредит було видано позичальникові на строк до 22 червня 2020 року для придбання житлової нерухомості.

18 лютого 2011 року між сторонами було укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору, яким сторони узгодили зміни, зокрема, щодо процентної ставки за користування кредитом, визначивши її у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Сума кредиту була отримана ОСОБА_2 у повному обсязі, що підтверджено банківськими виписками по рахункам, на які ОСОБА_2 здійснювалося погашення боргу, оригінали яких містяться в матеріалах іншої цивільної справи № 205/1925/17 (пров. № 6/205/101/20) та які досліджувалися судом. Юридичний факт отримання позичальником на умовах та в порядку, передбаченому кредитним договором, суми кредиту, також не оспорювався стороною позивача.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, розмір якої станом на 17.03.2017 становив 27655,78 доларів США та яка складалася з: заборгованості за кредитом у розмірі 27059,84доларів США., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 518,07 доларів США, заборгованості з комісії у розмірі 59,50 доларів США та пені у розмірі 18,37 доларів США.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28.08.2016 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволені у повному обсязі. З позивача на користь банку була стягнута заборгованість за кредитом у сумі 27 059,84 доларів США, яке не оскаржувалося та набрало законної сили 07.11.2017 року.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 14 січня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд згаданого заочного рішення було залишено без задоволення.

30 січня 2018 року Ленінським районним судом міста Дніпропетровська був виданий виконавчий лист на виконання заочного рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28.08.2016 по справі № 205/1925/17-ц.

Постановою Новокодацького відділу ДВС м. Дніпра від 14.02.2019 було відкрито виконавче провадження № 58391883, яке станом на 19.04.2021, не завершено.

З постанови про відкриття виконавчого провадження вбачається, що під час виконавчого провадження державним виконавцем сума боргу була визначена у національній валюті України - гривні та розрахована у загальному розмірі 746039,79 грн.

Під час виконавчого провадження, в порядку виконання судового рішення, державним виконавцем було описане та арештоване належне позивачеві нерухоме майно - паркувальне місце поз. 10 у приміщенні № 106 підвалу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18,5 кв.м.

Згідно із наявним у матеріалах виконавчого провадження № 58391883 звітом про оцінку майна вартість паркувального місця була розрахована у сумі 318100 грн.

Цей об`єкт нерухомого майна був в порядку примусового виконання рішення відчужений на корить покупця ОСОБА_3 , а виручені від продажу кошти в сумі 318100 грн. були спрямовані виконавцем по погашення суми боргу ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк».

Після продажу, в порядку примусового виконання судового рішення, належного позивачеві нерухомого майна розмір боргу позивача становив 427939,79 грн.

Пунктом 1.1 (після внесення змін і доповнень п. 7.1) кредитного договору передбачений обов`язок позичальника сплачувати на користь кредитора щомісячну комісію (винагороду) у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту за користування кредитом, а також комісію за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11.

Умови щодо наявності у позичальника обов`язків щодо сплати комісій також закріплені у п. п. 2.2.3, п. п. 2.2.8, п. 3.1, п. 3.7, які, за своїм змістом є відсилочними до п. 1.1 кредитного договору (після внесення змін і доповнень п. 7.1) та п. 3.11, які у цій частині є основними та які по-суті передбачають наявність відповідних обов`язків у позичальника.

Окрім того, пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачена можливість банку в односторонньому порядку, без погодження із позичальником, збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом.

Як вбачається із виписок по банківським рахункам на які ОСОБА_2 здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором № 090501-16/23, та які були досліджені судом із матеріалів справи № 205/1925/17 (пров. № 6/205/101/20), за період дії кредитного договору позичальником на користь банку в порядку погашення заборгованості було сплачено загалом 412846,58 доларів США.

З коштів, які ОСОБА_2 сплачував щомісячно на користь відповідача в рахунок погашення боргу, позивачем самостійно, за період з липня 2005 року по квітень 2020 року були утримані в якості комісії (винагороди за користування кредитом) грошові кошти в сумі 36 059,46 дол. США, що беззаперечно підтверджується виписками по рахункам, які були досліджені судом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання п. 1.1 (п. 7.1 після внесення змін), п. 3.11 (із змінами та доповненнями) та п. 2.3.1 кредитного договору № 090501-16/23, укладеного 22.06.2005 року - недійсними, визнання зобов`язань за кредитним договором припиненими, суд 1 інстанції виходив з того, що комісія (винагорода) за видачу/обслуговування/користування кредитом, комісія за дострокове повернення кредиту та інші комісійні витрати є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним у силу ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, суд 1 інстанції дійшов висновку, що не відповідають нормам Закону і положення п. 2.3.1 кредитного договору (щодо можливості банку самостійно, без погодження із позичальником змінювати розмір процентної ставки), оскільки такі умови договору дають право банку змінювати відсоткову ставку на власний розсуд, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін кредитного договору на шкоду споживачу.

Приходячи до висновку, що кредитний договір є припиненим суд 1 інстанції виходив з того, що залишкова заборгованість ОСОБА_2 перед АТ «КБ «ПриватБанк», розрахована у виконавчому провадженні № 58391883, є значно меншим від суми сплаченої позичальником на користь банку в якості заборгованості за кредитом комісійної винагороди, яка повернута споживачеві не була, у відповідності до положень п. 7 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 598, 599 ЦК України правовідношення за кредитним договором № 090501-16/23 слід визнати припиненими. Як убачається із виписок по рахункам, усі кошти, що сплачувалися ОСОБА_2 на користь відповідача (412846,58 доларів США), цілком були спрямовані на погашення заборгованості, що утворилася.

Проте, з висновком суду першої інстанції щодо припинення між сторонами правовідношень за кредитним договором № 090501-16/23 від 22.06.2005 року погодитися не можна.

Статтею 598 ЦК України передбачені підстави припинення зобов`язання. Зокрема, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Аналіз наведених вище норм закону свідчить про те, що рішення суду про стягнення заборгованості з позичальника не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання.

Саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє кредитного договору, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Отже, до моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Втім, як убачається із матеріалів справи, позовні вимоги такого змісту позивачем ОСОБА_2 до АТ Комерційний банк «ПриватБанк» не заявлялися.

Окрім того, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже був вирішений, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Таким чином, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з позичальника кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання кредитного договору припиненим, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з позичальника кредитної заборгованості.

Суд звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі "Світлана Науменко проти України" (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, § 53).

З огляду на викладені обставини рішення суду першої інстанції про припинення кредитного договору № 090501-16/23 від 22.06.2005 року не може вважатися у цій частині позовних вимог таким, що ухвалене із дотриманням норм матеріального права.

Так само, суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним п. 2.3.1 кредитного договору (із змінами та доповненнями) № 090501-16/23 від 22.06.2005 року у частині передбаченого цим договором права банку на збільшення в односторонньому порядку розміру процентної ставки, оскільки як встановлено матеріалами справи, 18 лютого 2011 року між сторонами було укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору, яким сторони узгодили зміни, зокрема, щодо процентної ставки за користування кредитом, визначивши її фіксований розмір - 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Доводи апеляційної скарги щодо рішення суду в іншій частині позовних вимог відхиляються апеляційним судом виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір передбачав надання позичальникові кредиту на споживчі цілі на придбання житлової нерухомості, а тому спірні правовідносини урегульовані у т.ч. і Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту.

За положеннями ч.5 ст. 11, частин 1,2,5,7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 8 ст.18 закону «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з вимогами цього Закону банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк учиняє на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, комісія (винагорода) за видачу/обслуговування/користування кредитом, комісія за дострокове повернення кредиту та інші комісійні витрати є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним у силу ч.5 ст.11, чч.1, 2, 5, 7, 8 ст.18 закону «Про захист прав споживачів».

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як убачається зі змісту кредитного договору із змінами та доповненнями, п. 1.1 (із змінами та доповненнями), а також п. 2.2.3, 2.2.8, п. 3.1, п. 3.7, п. 3.11 передбачена комісійна винагорода за користування кредитом, а також комісійна винагорода за дострокове повернення кредиту.

Наявність вказаних умов, як правильно вказав суд першої інстанції у своєму рішенні, суперечить п. 3.6 Правил, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч.ч. 3, 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання кредитного договору у частині цих умов недійсним.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду висвітленою у постанові від 12.12.2018 р. за наслідками розгляду справи № 444/484/15-ц.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що у вказаних частинах кредитний договір зазнавав змін та з його умов виключалися положення про обов`язок боржника щодо сплати комісійних винагород на користь банку.

Так само, судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» у частині безпідставного незастосування судом першої інстанції позовної давності до вимог позивача згідно поданої заяви.

Згідно положень статей 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності з вимогами частин 1 та 5 статті 261 ЦКУ, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, щоб зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22.10.96 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04.12.95 у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France) за заявою N 23805/94, пункт 75 рішення від 07.12.2010 у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою № 50330/07), а саме: - строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18.03.2008 у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою № 3052 /04); - застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20.05.2010 у справі "Lelas v. Croatia" за заявою № 55555/08); - механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, пере ривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20.12.2007 у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою № 23890/02).

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14 208цс18).

За змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Так само, сплив позовної давності не припиняє суб`єктивного обов`язку боржника щодо здійснення такого виконання.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач звернувся до суду з даним позовом 09 грудня 2020 року. Вимоги позову, зокрема, стосуються визнання недійсним окремих частин кредитного договору, зобов`язання сторін за яким не можуть вважатися припиненими.

При цьому, як убачається із змісту кредитного договору та внесених до нього сторонами змін, строк його дії встановлено до 22.06.2020 року, в зв`язку з чим стверджувати про те, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав поза строком позовної давності немає підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним п. 2.3.1 кредитного договору, та в частині визнання кредитного договору № 090501-16/23 припиненим, із ухваленням щодо цієї частини позовних вимог нового рішення про відмову у їх задоволенні.

Додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення присудженої до стягнення суми судового збору до 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368,371,374,376,381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним п. 2.3.1 кредитного договору № 090501-16/23 від 22.06.2005 року укладеного між ОСОБА_2 та АТ «КБ «ПриватБанк», та в частині визнання кредитного договору № 090501-16/23 від 22.06.2005 року укладеного між ОСОБА_2 та АТ «КБ «ПриватБанк» припиненим - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Додаткове рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 16 липня 2021 року - змінити, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» на користь держави, з 2522,40 грн. до 840,80 грн.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: