Провадження № 22-ц/4808/261/21
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта Юрчишина О.М.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2020 року у складі судді Пастернак І.А., ухвалене в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Івано-Франківського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним підпункту 6 пункту 3.3 Блоку №3 заяви до кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10 серпня 2006 року між ним та ВАТ «Ощадбанк» в особі начальника Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» укладено Договір №1528 про відкриття фізичній особі - працівнику бюджетної установи карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою. З даного часу і по сьогоднішній день цей договір є діючим зі змінами, які відбувалися за взаємною згодою сторін, а саме: 02 червня 2008 року, 05 жовтня 2012 року, 18 жовтня 2013 року, в тому числі і щодо споживчого кредитування. Умови вказаного договору виконуються ним в повному обсязі.

10 березня 2020 року, під час обслуговування у відділенні АТ «Ощадбанк» працівниками банку йому було запропоновано збільшити кредитний ліміт для споживчого кредитування і відповідно виробити нову кредитну картку. З цією метою йому було запропоновано підписати заяву встановленої форми та вказати бажану суму споживчого кредитування з умовою розміру - не більше 5 заробітних плат. За словами працівника банку підписання заяви не свідчило про встановлення нового кредитного ліміту, а лише висловлювало його побажання щодо можливості отримання кредитних коштів. Рішення по підняттю кредитного ліміту мало бути прийняте протягом 10 днів. Через тиждень після підписання заяви на збільшення кредитного ліміту, йому в телефонному режимі було повідомлено про позитивне рішення та запропоновано отримати кредитну картку. Ні під час підписання заяви, ні під час отримання кредитної картки його не було повідомлено про те, що він долучається до іншого кредитного договору із зовсім іншими умовами кредитування.

В липні 2020 року він отримав СМС повідомлення від банку з пропозицією сплатити відсотки за користування кредитом в сумі 2 815,86 грн. Як військовослужбовець, який проходить дійсну військову службу в органах СБУ, він розумів, що виникла помилка, у зв`язку з чим звернувся у відділення банку. 13.08.2020 року йому було надано примірник заяви на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (кредиту) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, який є відмінним від Договору №1528 від 10 серпня 2006 року. Таким чином, з умовами кредитного договору йому вдалося ознайомитися вже після того, як були нараховані відсотки за користування кредитом. Відповідно до умов даного Договору розмір процентної ставки за користування кредитними коштами становить 0,001%, однак у Блоці №3, пункт 3.3 підпункт 6 «Розмір комісійної винагороди за обслуговування кредиту (крім Грейс-періоду)», з приміткою «друкується для військовослужбовців» передбачено щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 3,2% річних від використаної частини встановленого кредиту.

Посилаючись на те, що відповідач фактично ототожнив поняття «проценти за користування кредитом» та «комісійна винагорода за обслуговування кредиту», не надав йому всю необхідну інформацію про кредитний договір, передбачену Законом України «Про споживче кредитування» та включив у договір умови, які є несправедливими, позивач просив визнати недійсним підпункт 6 пункту 3.3 Блоку №3, що зазначений у заяві до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, укладеного між ним та банком, щодо розміру комісійної винагороди за обслуговування кредиту та зарахувати грошові кошти, стягнені як комісійну винагороду за обслуговування кредиту, як оплату основної частини кредиту.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним підпункт 6 пункту 3.3 Блоку №3, що зазначений у заяві до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» щодо розміру комісійної винагороди за обслуговування кредиту.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зарахувати грошові кошти, які стягнуто як комісійну винагороду за обслуговування кредиту, в рахунок погашення основної частини кредиту.

Представник АТ «Державний ощадний банк України» на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апелянт зазначив, що підписанням заяви на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (кредиту) від 10 березня 2020 року позивач приєднався до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, розміщеного на сайті www.oschadbank.ua в редакції, що діяла на день підписання заяви, уклавши з банком кредитний договір, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в сумі 80 000 грн.

Ініціюючи одержання кредиту, позивач підтвердив досягнення згоди щодо всіх істотних умов договору. Зокрема позивач погодився, що платежі за послуги банку, в тому числі й щомісячна комісійна винагорода в розмірі 3,2% річних включена до загальних витрат за кредитом і що сплата комісійних винагород, які передбачені заявою на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (кредиту), здійснюється не пізніше 25 числа кожного місяця шляхом договірного списання коштів з карткового рахунку клієнта. Також, згідно підпункту 14 пункту 4.1 Блоку №4 вищевказаної заяви ОСОБА_1 надав право та доручив банку здійснювати договірне списання коштів з усіх рахунків клієнта, без додаткових розпоряджень клієнта, для погашення будь-яких його грошових зобов`язань перед банком, в тому числі й заборгованість по комісійній винагороді, що випливають з умов договору.

Враховуючи, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, позивачу було повідомлено всю необхідну інформацію щодо договору, він діяв добровільно, під час підписання заяви жодних зауважень не висловлював, а Законом України «Про споживче кредитування» банку надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, то правові підстави для визнання недійсним підпункту 6 пункту 3.3 Блоку №3, що зазначений у заяві до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, укладеного між сторонами, щодо розміру комісійної винагороди за обслуговування кредиту відсутні.

У зв`язку з наведеним апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

ОСОБА_1 в порядку статті 360 ЦПК України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив, вважаючи їх безпідставними.

Зазначив, що в апеляційній скарзі апелянт жодним чином не спростував доводи його позову та не пояснив, яким чином він мав зрозуміти, що діє в межах нового договору (Договору комплексного обслуговування фізичних осіб), а не в межах старих договірних правовідносин за Договором №1528 про відкриття фізичній особі - працівнику бюджетної установи карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою від 10 серпня 2006 року, який є чинним. Інформацію про те, що між ним та банком був укладений повністю новий договір він отримав лише в серпні 2020 року під час спілкування з працівниками банку та з листа банку від 18 серпня 2020 року.

Також апелянтом не спростовано факт підміни понять «проценти за користування кредитом» на «комісійна винагорода за обслуговування кредиту». Відповідно до заяви «комісійна винагорода за обслуговування кредиту» стосується виключно спеціального суб`єкта військовослужбовців, які захищені положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з метою обійти зазначені положення закону.

Крім того позивач зазначив, що апелянтом не вказано, які саме послуги включає комісійна винагорода за обслуговування кредиту, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а тому умови кредитного договору, викладені в підпункті 6 пункту 3.3 Блоку №3 заяви до цього кредитного договору є несправедливими та мають бути визнані недійсними з моменту укладення договору.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримала в повному обсязі, просила її задоволити.

Позивач ОСОБА_1 скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 10 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Ощадбанк» в особі начальника Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» було укладено Договір №1528 про відкриття фізичній особі - працівнику бюджетної установи карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою (а.с. 8-12).

02 червня 2008 року позивачем підписано Доповнення №2 до договору про видачу та обслуговування кредитної платіжної картки (власної) № НОМЕР_1 (а.с. 13).

05 жовтня 2012 року між сторонами укладено Додаткову угоду №3 до Договору №1528 від 10.08.2006 року про відкриття фізичній особі поточного рахунку для зарахування заробітної плати/пенсії та здійснення платіжних операцій з використанням платіжної картки за дебетово-кредитною платіжною схемою (а.с. 14-18).

10 березня 2020 року ОСОБА_1 підписано заяву на встановлення (збільшення) відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) (далі - Заява) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб з наміром збільшити розмір кредитного ліміту в межах максимального розміру, визначеного в Умовах користування кредитною лінією (Кредитом). Відповідно до пункту 3.3 Блоку №3 Заяви позивачу було надано кредит в розмірі 80 000 грн зі строком користування - до дати закінчення строку дії платіжної картки, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 0,001% річних щомісячно та комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 3,2% річних від використаної частини встановленого кредиту (а.с 20).

14 серпня 2020 року ОСОБА_1 звертався до керівництва Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк» з проханням скасувати нарахування щомісячної комісійної винагороди за обслуговування кредиту, так як дана умова договору є несправедливою (а.с. 21).

18 серпня 2020 року ОСОБА_1 отримав відповідь банку, де було зазначено, що дана кредитна лінія (споживчий кредит) надана йому на підставі Договору комплексного банківського обслуговуванні фізичних осіб, що укладений з ним на підставі Заяви від 10 березня 2020 року, який є відмінним від Договору №1528 від 10 серпня 2006 року (а.с. 23).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови договору про споживчий кредит визначено статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Так, відповідно до частини 1 зазначеної статті у договорі про споживчий кредит зазначаються:

1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника);

2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту;

3) загальний розмір наданого кредиту;

4) порядок та умови надання кредиту;

5) строк, на який надається кредит;

6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);

7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення);

8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів;

9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені;

10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися);

11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;

12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;

13) порядок дострокового повернення кредиту;

14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін (частина 2 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частин 1-5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною 3 цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Судом встановлено, що при підписанні заяви на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (кредиту) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб сторони погодили всі його істотні умови, зокрема, предмет договору, строк кредитування, плату за кредит, порядок погашення кредиту, відповідальність.

Разом з тим, підпункт 6 пункту 3.3 Блоку №3 вищевказаної заяви щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 3,2% річних від використаної частини встановленого кредиту, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Пунктом 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 531/648/15-ц і ця правова позиція є незмінною.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь іншої сторони, певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, у зобов`язанні про надання банком позичальнику супутньої послуги мають бути чітко визначені суб`єкти такого зобов`язання та конкретизований його об`єкт. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також мати можливість отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору.

Вищевказана позиція міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), та зазначено, що дія указаного Закону поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, встановлена банком щомісячна комісія є платою за дії, які банк здійснює на власну користь.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 27 грудня 2018 року у справі №695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Згідно з частинами 1-3 та 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Указані порушення вимог чинного законодавства при укладені кредитних договорів призвели до порушення прав споживача, які мають бути захищені відповідно до частини 9 статті 18, статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення підпункту 6 пункту 3.3 Блоку №3, що зазначений у заяві до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк», щодо комісійної винагороди за обслуговування кредиту суперечать положенням ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Для захисту порушених прав споживача суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання відповідача зарахувати грошові кошти, які стягнуто як комісійну винагороду за обслуговування кредиту, в рахунок погашення основної частини кредиту. Така ж позиція висловлена в Постанові ВС від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/1938/16-ц(провадження № 61-21217св18).

Доводи апелянта про те, що підписуючи заяву на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (кредиту) від 10 березня 2020 року позивач підтвердив свою згоду зі всіма істотними умовами договору, в тому числі і щодо сплати щомісячної комісійної винагороди в розмірі 3,2% річних, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно.

Колегія суддів також вважає необґрунтованим твердження апелянта, що Законом України «Про споживче кредитування» банку надано право отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки відповідно до статті 8 зазначеного закону комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо включаються до загальних витрат за споживчим кредитом, які визначаються для цілей обчислення реальної річної процентної ставки, яка в даному випадку в силу положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не нараховується.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного та положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16.02.2021р.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Максюта І.О.