Ухвала

Іменем України

10 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 369/15742/18

провадження № 61-1640ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Василенка Ігоря Валентиновича на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила поділити квартиру АДРЕСА_1 , визначивши право власності сторін у рівних частках (1/2).

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 05 грудня 2017 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 06 листопада 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування у шлюбі сторони спільно проінвестували побудову двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та підсобного приміщення у підвалі цього ж будинку. Сторони не змогли в позасудовому порядку домовитися про порядок поділу зазначеного майна, тому ОСОБА_1 просила задовольнити позов.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не довела факту укладення та виконання інвестиційного договору на придбання спірної квартири під час шлюбу. Натомість відповідач подав докази, з яких вбачається, що спірна квартира була придбана після розірвання шлюбу між сторонами за кошти, отримані відповідачем внаслідок взятих на себе грошових зобов`язань.

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Василенко І. В. подав апеляційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Василенка І. В. залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків десять днів з моменту отримання копії цієї ухвали, а саме - заявнику необхідно було надати належний документ, що посвідчує повноваження представника ОСОБА_1 - адвоката Василенка І. В. на подання/підписання апеляційної скарги (довіреність або ордер), а також сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 11 676,45 грн. Заявнику також було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

На виконання вимог вказаної ухвали 02 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Василенко І. В. подав до апеляційного суду ордер на надання правової допомоги, копію свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю, а також клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору. Продовжено ОСОБА_1 строк на сім днів з моменту отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги в частині оплати її судовим збором. Також було роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у клопотанні про звільнення від сплати судового збору заявник повинен не лише навести обставини, які свідчать про його незадовільне (скрутне) матеріальне становище, але й подати до суду відповідні докази. Той факт, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої дитини, не може бути єдиною та безумовною підставою для звільнення від сплати судового збору, оскільки суду апеляційної інстанції не надано доказів, які підлягають оцінці, щодо реального майнового стану позивача, зокрема: довідки з органу соціального захисту, про склад сім`ї, про доходи чи про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунках коштів або депозитів, документи про відсутність придбання рухомого чи нерухомого майна тощо, що перешкоджає виконати вимоги законодавства щодо оплати поданої апеляційної скарги судовим збором. Крім того, позивач не надала доказів того, що батько малолітньої дитини ухиляється від сплати аліментів, а вона має статус одинокої матері. Надане суду свідоцтво про народження дитини позивача, за відсутності інших належних і допустимих доказів скрутного матеріального становища позивача, її сімейного та соціального стану, не дає апеляційному суду підстав звільнити її від сплати судового збору в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Василенка І. В. постановлено вважати неподаною та повернуто заявнику. Також заявнику роз`яснено, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що 15 грудня 2020 року ОСОБА_1 повторно подала до апеляційного суду клопотання про звільнення від сплати судового збору, в якому посилалася на обставини, що були викладені в її попередньому клопотанні, яке вже було розглянуте судом. При цьому ОСОБА_1 не надала доказів, зазначених в ухвалі апеляційного суду, якою їй було продовжено строк для усунення недоліків апеляційної скарги. Оскільки ОСОБА_1 в установлений судом строк не усунула недоліків апеляційної скарги, не сплатила судового збору та/або не надала доказів на підтвердження її скрутного матеріального стану, то подану її представником апеляційну скаргу необхідно вважати неподаною і повернути заявнику.

27 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Василенко І. В. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального права, просить змінити оскаржуване судове рішення та звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Василенка І. В. мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на документи, які свідчать про злісне ухилення відповідача від сплати аліментів, а саме - рішення Белградського районного суду Одеської області від 24 листопада 2020 року у справі № 497/1151/20 та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення його клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду підлягає сплаті судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною другою статті 357 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити). Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року, якою апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Василенка І. В. було залишено без руху, встановлено, що за подання цієї апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір в розмірі 11 676,45 грн.

Відповідно до частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Апеляційним судом встановлено, що до клопотання про звільнення від сплати судового збору від 02 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Василенко І. В. додав копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13 червня 2008 року. Крім того, як на підставу для звільнення від сплати судового збору представник ОСОБА_1 - адвокат Василенко І. В. послався на рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 листопада 2020 року у справі № 497/1151/2020, яким задоволено позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 . Вказаним рішення було встановлено наявність заборгованості у ОСОБА_3 зі сплати аліментів на дитину.

Відмовляючи в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Василенка І. В. про звільнення від сплати судового збору, апеляційний суд виходив з того, що заявником не надано належних і допустимих доказів на підтвердження скрутного майнового стану ОСОБА_1 , а також на підтвердження того факту, що батько малолітньої дитини ухиляється від сплати аліментів.

При цьому, продовжуючи ОСОБА_1 строк для усунення недоліків апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Підставою для звільнення від сплати судового збору може бути, наприклад, видана в установленому законом порядку довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, стипендію, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом цієї практики щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наведеній, зокрема у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії», «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення у здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановлених законодавством порядку, розмірі і у строки, покладається на особу, яка подає скаргу.

За змістом статті 136 ЦПК України, статті 8 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням наведеної практики ЄСПЛ, основною підставою для звільнення особи від сплати судового збору (крім осіб, які звільненні від такої сплати в силу вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір») є скрутний майновий стан, який особа повинна довести належними доказами.

Встановивши, що у визначений судом строк представник ОСОБА_1 - адвокат Василенко І. В. не усунув недоліків апеляційної скарги, не сплатив судового збору та не надав доказів скрутного майнового стану позивача, апеляційний суд дійшов правильного висновку про повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що саме по собі надане суду свідоцтво про народження дитини, за відсутності інших належних і допустимих доказів скрутного майнового стану позивача, або її сімейного чи соціального стану, не дає підстав для звільнення її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд не звернув уваги на документи, які свідчать про злісне ухилення відповідача від сплати аліментів, а саме - рішення Белградського районного суду Одеської області від 24 листопада 2020 року у справі № 497/1151/20, не заслуговують на увагу, так як вказаним рішенням не було встановлено факту злісного ухилення відповідача від сплати аліментів, а лише відображено підтверджену наявними у справі доказами обставину щодо наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19 грудня 2019 року у справі № 296/775/18 вказано, що під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) або на утримання непрацездатних батьків слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державному виконавцю, приватному виконавцю тощо), які призвели до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів у розмірі, що складається із сум виплат за три місяці відповідних платежів.

Не може визнаватися злісним ухилення від сплати аліментів, яке хоча і тривало значний проміжок часу чи мало систематичний характер, але було вимушеним з боку особи, на яку такий обов`язок покладено рішенням суду. До таких випадків слід відносити несплату аліментів особою через неможливість знайти роботу, через хворобу тощо. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 06 листопада 2018 року у справі № 723/852/16-к.

Тобто сама по собі наявність заборгованості зі сплати аліментів на дитину не свідчить про ухилення (злісне ухилення) відповідача від їх сплати.

Крім того, підпункт б) пункту 2 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», згідно з яким суд може своєю ухвалою за клопотанням сторони відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, якщо позивачами є батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів, також застосовується з урахуванням майнового стану сторони.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

При цьому Верховним Судом взято до уваги, що, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги. Тобто оскаржуване судове рішення не перешкоджає заявнику в доступі до правосуддя, за умови дотримання встановлених законом вимог та процедур.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Василенка Ігоря Валентиновича на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко