Провадження № 2/161/129/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань Жаловаги І.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Мигальчук С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання дитини,

В С Т А Н О В И В:

23.07.2020 позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відібрання дитини.

Позов мотивувала тим, що перебувала з відповідачем в шлюбі, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.02.2020 шлюб між сторонами розірвано. За час перебування в шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір`ю. В ході судового розгляду справи про розірвання шлюбу, відповідач забрав сина з дитячого садочка та більше його не повертав, відтак судом вирішувалось питання про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.02.2020, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30.06.2020, ухвалено визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

При цьому, ОСОБА_3 продовжував утримувати в себе сина.

21.07.2020 позивач звернулася до ОСОБА_3 з письмовою заявою невідкладно повернути сина за місцем проживання матері та добровільно виконати рішення суду. Станом на час звернення з позовом про відібрання дитини, відповідач відмовляється повернути дитину.

А тому, просила суд зобов`язати ОСОБА_3 передати малолітнього ОСОБА_6 матері, за місцем проживання. Рішення суду допустити до негайного виконання.

Третьою особою у справі первісно заявлено службу у справах дітей Гіркополонківської сільської ради Луцького району.

Ухвалою від 30.07.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 61,62), в якому відповідач вимоги позову не визнав, заперечував щодо його задоволення. Свої заперечення обґрунтовував тим, що з рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.02.2020, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30.06.2020, яким визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання матері, не погоджується, подав касаційну скаргу. Зазначає, що оскільки касаційне провадження відкрите, а рішення попередніх інстанцій можуть бути скасовані, відібрання дитини може бути передчасним та спричинить психоемоційний стрес для дитини. В задоволенні позову просив відмовити.

Ухвалою суду від 16.11.2020 залучено до участі в цивільній справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей (за місцем фактичного проживання дитини без реєстрації на час розгляду справи.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали. Просили позов задовольнити.

Позивач у своїх поясненнях вказала, що тривалий час не може зустрічатися з сином. За час після того, як відповідач викрав дитину, бачила сина лише 2 рази, один з яких у день народження сина, ще один раз на 1 хвилину, ледь вмовила відповідача. Відповідач переїхав з дитиною далеко від попереднього місця проживання. Відповідач вчиняє їй перешкоди у побаченні з дитиною під приводом карантину. В день народження сина не хотів пускати її до дитини, казав, що пізня година, пустила його мама в коридор. Приїжджала ввечері, бо вдень була на роботі до вечора. Телефонувала дитині по відеовайберу, дитина зраділа, а відповідач почав кричати на дитину, навіть не дав попрощатися. Коли телефонувала по відеовайберу іншим разом, то син теж зрадів, в присутності бабусі був нормальний, а як тільки зайшов відповідач, то дитина замовкла як злякалася. Син пробував розповісти про іграшки, де живе, але ці спроби присікалися відповідачем. Вона неодноразово телефонувала відповідачу і просила приїхати погуляти з сином, але відповідач казав, що зараз не вдома, або ще якісь відмовки.

Відповідач та його представник вимоги позову заперечували з підстав викладених у письмовому відзиві та додаткових письмових поясненнях. Просили в задоволенні позову відмовити.

Відповідач додатково суду пояснив, що на даний час постійно проживає без реєстрації з дитиною в с. в с. Кияж Рожищенського району в приватному будинку, у якому ще проживають його дідусь, бабуся і його мама. Рішення суду про визначення місця проживання дитини він не виконав, оскільки не визнає його, і воно, на його думку, суперечить інтересам дитини. Підтвердив, що в день народження сина позивач бачила дитину, але це було вже пізно, і вони вже майже спали, а людей разом з позивачкою приїхало багато. На запитання суду про характер стосунків між ним та колишньою дружиною відповів, що вони не спілкуються.

Представник відповідача суду пояснила, що дитина вже понад півтора роки проживає з батьком, між ними склалися стійкі сімейні зв`язки. Згідно висновку психолога дитина прив`язана до батька. Мати бачила дитину 1 раз. Доказів того, що намагалася спілкуватися з сином суду не надала. У дитини хронічне захворювання, батько лікує, возить на відпочинок, мати участі у витратах на дитину не бере. На даний час дитина ходить в садочок, знаходиться в стійкому сімейному середовищі.

Представник третьої особи служби у справах дітей Гіркополонківської сільської ради в судовому засіданні вимоги позову вважала підставними.

Представник третьої особи служби у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації клопотала про розгляд справи у її відсутності, покладалася на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та діючи в найвищих інтересах дитини суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.02.2020 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6-10).

В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 19).

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 ст. 161 СК України установлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В ході судового розгляду справи про розірвання шлюбу, між батьками дитини виник спір щодо місця проживання дитини.

Судом встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 до суду первинно з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів 08.05.2019 (справа №161/7693/19) син сторін ОСОБА_5 проживав з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги у справі №161/7693/19 позивачем ОСОБА_1 було доповнено вимогою -- про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, з покликанням на те, що 16.05.2019 відповідач ОСОБА_3 забрав дитину після садочка і в подальшому не повернув її до місця проживання матері. З того часу, дитина проживає з батьком. Цю обставину було в подальшому підтверджено сторонами в судовому засіданні у вищевказаній справі.

Як з пояснень сторін, так і свідків, судом було встановлено, що місце постійного проживання дитини було змінене відповідачем ОСОБА_3 без погодження з матір`ю дитини ОСОБА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.02.2020 у справі №161/7693/19, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30.06.2020, ухвалено визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини та ухвалюючи судове рішення, суд дійшов висновку, що проживання дитини разом із матір`ю забезпечить найвищі інтереси дитини, стабільні та гармонійні умови її життя.

З довідки про склад сім`ї Гіркополонківської сільської ради від 21.05.2019 № 1092, яка досліджувалася судом у справі №161/7693/19, було встановлено, що за місцем проживання позивача ОСОБА_1 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , крім неї зареєстровані: батьки позивача -- ОСОБА_7 , 1961 р.н. (голова д/г), ОСОБА_8 , 1971 р.н. (дружина), брат позивача -- ОСОБА_9 , 1994 р.н. (син), та син позивача -- ОСОБА_6 , 2015 р.н. (онук).

Тобто, зареєстрованим місцем проживання малолітнього ОСОБА_6 , 2015 року від народження є зареєстроване місце проживання його матері ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 .

За відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області (а.с.28) відповідач ОСОБА_3 з 12.11.2015 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом з тим, з письмових та усних пояснень сторін встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з квітня 2020 року разом із сином ОСОБА_6 переїхав в с. Кияж Рожищенського району Волинської області, де і проживає фактично на час розгляду справи без реєстрації, що, крім того, підтверджується довідкою Доросинівської сільської ради Рожищенського району Волинської області від 07.10.2020 №554 (а.с.92).

Тобто, після ухвалення судового рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини, відповідач ОСОБА_3 дитину за визначеним судом місцем проживання не повернув.

Не погоджуючись з ухваленими рішеннями у справі, відповідач ОСОБА_3 подав касаційну скаргу. При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 при зверненні з касаційною скаргою подав клопотання, у якому просив зупинити виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Однак, ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020, у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30 червня 2020 року, відмовлено.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Згідно зі статтею 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Отже, стаття 162 СК України встановлює правові наслідки у вигляді відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання лише у випадку протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним з батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою.

Дані правові наслідки наступають за наявності всіх разом підстав, до яких законодавець, зокрема, відносить: малолітній вік дитини, самочинне визначення місця проживання малолітньої дитини, відсутність згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина; протиправну поведінку.

Для застосування правових наслідків протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини слід встановити наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки).

Судом встановлено, що син сторін у справі ОСОБА_6 самостійно визначити місце свого проживання не здатен через свій малолітній вік, відтак спір про його місце проживання був вирішений судом, мати дитини не надавала згоди на проживання сина з батьком, самочинно змінивши місце проживання дитини ще в травні 2019 року, відповідач всупереч рішенню суду дитину за місцем проживання матері не передав, натомість переїхав разом з дитиною в інший віддалений від місця проживання матері дитини район області, чим значно обмежив доступ позивача до спілкування з сином.

Стороною відповідача в обґрунтування своїх вимог в порушення ст. 81 ЦПК України не доведено наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б неможливість відібрання дитини та повернення її за місцем проживання матері.

В судовому засіданні, сторона відповідача намагалася доводити суду, що станом на час розгляду даної справи обставини змінилися так, що повернення дитини суперечить її інтересам оскільки дитина вже півтора роки проживає з батьком, має тісну і надійну прив`язаність до батька та родини з боку батька, перебуває в сталому, безпечному та сприятливому для розвитку середовищі, а тому повернення несе ризик для психоемоційного стану дитини. При чому сторона відповідача покликалася на висновок фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.65-71).

Разом з тим, суд вважає, що такий висновок є передчасним, побудованим на фоні примусового розлучення дитини з матір`ю, недопущення до спілкування з нею, дослідження проводилося лише в присутності батька дитини після тривалої розлуки дитини з матір`ю та вимушеного проживання дитини виключно в родині батька, за відсутності жодного контакту із мамою, а тому не може бути належним доказом при вирішенні спору.

Тобто, стороною відповідача не надано суду переконливих доказів того, що дитина прижилась у новому середовищі в цілому, і, що таке середовище є комфортнішим і забезпечить інтереси дитини в більшій мірі, ніж середовище, в якому дитина перебувала до зміни місця проживання.

Крім того, сторона відповідача стверджувала, що проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, не буде відповідати інтересам сина, оскільки позивач не виявляє інтересу до сина, не піклується про нього, на забезпечує дитину матеріально, не турбується про здоров`я дитини. Крім того, доводив суду, що п`ятирічний син не виявляє бажання спілкуватися з матір`ю. Разом з тим, жодних доказів таких обставин суду не надано.

Крім того, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту умисного ухилення позивача від виконання своїх обов`язків щодо вихованню сина (незабезпечення фізичного і духовного розвитку дитини), жорстокого поводження з дитиною (фізичне або психологічне насильство зі сторони матері), хронічного зловживання алкоголем чи наркотичними речовина або інших обставин, які б зумовлювали необхідність проживання дитини з батьком.

Тобто, стороною відповідача не надано суду жодних доказів того, що існує серйозний ризик того, що повернення дитини матері поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Дії ж самого відповідача щодо різкої зміни постійного місця проживання дитини разом з матір`ю, суперечать принципу розумної турботи про дитину у поєднанні з обережною для психіки дитини увагою до неї.

Натомість стороною позивача доведено у судовому засіданні неправомірність дій відповідача, який самовільно змінив місце проживання сина.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Дитина має право на здорове зростання і розвиток (принцип 4 Декларації прав дитини).

Хоча Декларація про права дитини в розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» не є міжнародним договором, однак в даній ситуації, не маючи жодних доказів про не надійність матері не слід відкидати її рекомендаційного характеру, адже в тому числі така декларація є ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі.

Проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_3 вчинив протиправні дії, самовільно змінив місце проживання малолітньої дитини без згоди матері, позивача у справі, чим порушив права дитини щодо місця її проживання, обставин, які унеможливлюють повернення дитини у справі не встановлено, а тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги шляхом відібрання у відповідача малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернення його матері ОСОБА_1 за місцем її проживання -- АДРЕСА_2 .

Такий спосіб захисту порушеного права позивача відповідає найкращим інтересам дитини з огляду на її вік, потребу в материнській турботі, догляді, повноцінному вихованні та розвитку і не впливатиме на права батька ОСОБА_3 брати участь у вихованні сина, спілкуватися з ним, мати систематичні побачення, спільний відпочинок, а також реалізовувати інші передбачені законом права.

На підставі п. 5 ч. 1ст. 430 ЦПК України, а також виходячи із інтересів малолітньої дитини суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині відібрання дитини і повернення її позивачу.

В зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 430 ЦПК України, на підставі ст.ст. 5, 7, 19, 141, 154, 157, 160, 161, 162 СК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Відібрати малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та повернути його матері ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за місцем її проживання -- АДРЕСА_2 .

Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини у батька та повернення її матері.

Понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в розмірі 840,80 грн. відповідно до квитанції № 41 від 24.07.2020 компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11.02.2021.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій