Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м.Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючої судді ПИСАНЕЦЬ Н.В.,

при секретарі Гуровій Л.Л.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у загальному позовному провадженні цивільну справу за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Волноваського районного суду Донецької області з 29.05.2020 року знаходилась позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу. В обгрунтування вимог позивачем зазначено, що 11 лютого 2004 року, позивач ОСОБА_3 дав у борг ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 80 000 грн., які остання отримала, про що власноручно написала боргову розписку, в присутності двох свідків, яка була завірена секретарем Благодатненської селищної Ради Волноваського району. Дату повернення позики при цьому не було встановлено. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Спадкоємцем померлої є відповідач по справі ОСОБА_4 . Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 11.08.2017р., за ОСОБА_4 було визнано право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 6,85га, кадастровий номер :03:000:0212, що розташована на території Благодатненської селищної ради Волноваського району, яка належала ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН №060249 від 04.07.2005р. Про смерть ОСОБА_5 позивачу стало відомо у грудні 2017 року від представників «Теллусагро», які повідомили, окрім цього, також про перехід права власності на земельну ділянку, що належала ОСОБА_5 до її спадкоємця ОСОБА_4 , на підтвердження чого надали копію договору та копію рішення суду.

03 квітня 2018 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про виплату боргу у сумі 80 000 грн. 06.04.2018 року вказана вимога була отримана відповідачем, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Позивачем було встановлено, що вартість успадкованого відповідачем ОСОБА_4 майна є більшою ніж сума боргу, яку відповідач повинен повернути, виходячи із інформації, наданої Волноваським відділом Держгеокадастру Донецької області від 18.12.2017 року №1532/102-17 щодо вартості одного гектара ріллі Донецької області, яка складала 34854,68 грн. Враховуючи, що за ОСОБА_4 було визнано право власності в порядку спадкування на земельну ділянку площею 6,85га, вартість успадкованої ділянки складала не менш 238754,56 грн.

Однак, на даний час, відповідач борг не повернув, тому з посиланням на норми ст. ст. 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 80 000 гривень з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення після отримання вимоги 06.04.2018 року, починаючи з 07.05.2018 року по день подачі позову 28.05.2020 року а також три відсотки річних від простроченої суми, а загалом 93292,56 грн. та судові витрати у справі.

Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 02.06.2020 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

За наслідками проведення підготовчого судового засідання 03.09.2020 року було призначено судовий розгляд на 05.11.2020 року.

Залишене без розгляду судом до стадії вивчення доказів та їх обгрунтування - клопотання представника відповідача щодо призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи рукописного запису, що міститься у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення не було підтримано особою, що його оголосила, у зв`язку із чим залишено судом без розгляду по суті.

Належним чином сповіщений про час та дату розгляду справи позивач ОСОБА_3 не з`явився до зали суду, про причини неявки суд не повідомив.

Присутній у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Присутній у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 не визнали позовні вимоги, зазначали про обізнаність позивача ОСОБА_3 про смерть ОСОБА_5 ще влітку 2016 року, оскільки відповідач разом зі свідком ОСОБА_6 прибувши до нього на особисту зустріч сповістили його про це, тому позивач, на їх думку, пропустив строк позовної давності звернення із дійсним позовом. Також зазначали про недоведення, що саме вимога про сплату боргу містилась у поштовому відправленні, направленому на адресу відповідача, а також, що цю вимогу отримав не особисто відповідач, а його бабуся ОСОБА_7 , що унеможливлювало вчасне сповіщення ОСОБА_4 про необхідність сплати боргу. Також зазначили, що відповідач набув право власності на земельну ділянку восени 2017 року та позивача ОСОБА_3 не повідомляв про вступ до спадщини після смерті ОСОБА_5 . Враховуючи наведене, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 показала, що знайома із відповідачем ОСОБА_4 та, влітку 2016 року, з його слів, їй стало відомо про наявність у нього спадщини після смерті матері у вигляді земельної ділянки та також боргових зобов`язань матері перед ОСОБА_3 . Вона повідомила про ці обставини власника кафе ОСОБА_6 , вони поспілкувались із ОСОБА_4 з приводу надання останньому допомоги щодо вирішення питання із боргом. У подальшому, зі слів ОСОБА_4 , їй стало відомо, що він разом із ОСОБА_6 приїздили до ОСОБА_3 та повідомляли його про смерть ОСОБА_5 та про факт успадкування ним земельної ділянки. В результаті, ця зустріч не привела до позитивного вирішення питання.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 показав, що влітку 2016 року, ОСОБА_8 - працівник кафе, власником якого він є - повідомила його про наявність проблем у свого знайомого ОСОБА_4 щодо успадкованого боргу після смерті матері та прохала про допомогу. Поспілкувавшись із ОСОБА_4 та з`ясувавши, що боргові зобов`язання у нього виникли перед ОСОБА_3 , якого він знав особисто, він пообіцяв посприяти позитивному вирішенню цього питання. На той момент він був представником фірми «Теллусагро» та, разом із ОСОБА_4 , вони прийшли на зустріч із ОСОБА_3 , представившись, він запропонував вирішити питання із боргом ОСОБА_4 , повідомивши ОСОБА_3 при цьому про настання смерті ОСОБА_5 та успадкування її сином земельної ділянки. Однак, в результаті зустрічі, домовленості не вдалось досягнути.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено у судовому засіданні, 11.02.2004 року ОСОБА_5 була написана розписка, зі змісту якої вбачається, що вона винна ОСОБА_3 80 000 грн. При цьому, зазначені грошові кошти, були передані їй 11.02.2004 року в присутності двох свідків, та зазначена розписка була посвідчена секретарем Благодатненської селищної ради Перцевою Г.Н. за № 23 від 11.02.2004 року.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За змістом ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів саме в позику така правова позиція викладена у постанові ВС/КЦС, справа №369/3340/16-ц від 22.08.2019р.

Відповідно до вимог ст. 1281ч.1 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Згідно з ч.3 ст.1281 ЦК України, якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

У даному випадку, суд доходить висновку, що відповідач ОСОБА_4 , дізнавшись про наявність спадку та боргу влітку 2016 року, всупереч вимогам ст.1281 ч.1 ЦК України, не повідомив кредитора спадкодавця ОСОБА_3 про відкриття спадщини.

Суд не ставить під сумнів доводи позивача щодо моменту настання обізнаності про смерть ОСОБА_5 саме у грудні 2017 року, оскільки останні підтверджуються належними та допустимими доказами, вивченими у судовому засіданні та долученими до матеріалів справи, а саме: договором оренди успадкованої відповідачем земельної ділянки від 18.10.2017 року, укладеним між ОСОБА_4 та директором ТОВ «Теллусагро». Тобто, ці обставини не могли бути відомі ОСОБА_3 раніше влітку 2016 року, як зазначає відповідач - враховуючи дату укладення договору.

Також суд враховує, що позивач діяв у відповідності із змістом ч.3 ст.1281 ЦК України, направляючи на адресу відповідача вимогу про сплату боргу, належні докази щодо відправлення якої та отримання її відповідачем - були вивчені у судовому засіданні в оригіналі.

Після отримання 06.04.2018 року відповідачем вимоги про сплату боргу, позивач у передбачений законом строк звернувся до суду із дійсним позовом, у зв`язку із чим, суд не находить фактів, що свідчили б про пропуск ним строку позовної давності.

Твердження відповідача щодо неодержання особисто ОСОБА_4 вимоги про сплату боргу ОСОБА_3 , щодо недоведення, що саме вимога про сплату боргу, а не інші документи містились у поштовому відправленні, направленому на адресу відповідача - суд вважає спробою уникнути цивільної відповідальності та обов`язку повернення грошових коштів, оскільки ці твердження не доводяться належними та допустими доказами, а є припущеннями відповідача.

Дослідивши розписку суд, виявивши її справжню правову природу, доходить висновку, що у даній справі, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладався договір позики, в розумінні викладених вище вимог Закону на вказану у розписці суму 80000 грн. та після набуття спадщини відповідачем ОСОБА_4 , борг у вказаному розмірі сплачений не був, тому стягнення суми боргу повинно відбутись на підставі судового рішення за наслідками розгляду дійсного позову.

Обчислення інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України повинно здійснюватися згідно з положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, на підставі розрахованих Міністерством статистики України індексів інфляції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюються на залишок заборгованості за відповідний період, та згідно з індексами інфляції, встановленими центральним органом виконавчої влади, які діяли в періоди, наведені в розрахунку.

Враховуючи наведене, суд погоджується із розрахунком позивача ОСОБА_3 щодо понесених ним збитків від інфляції, а саме : 80000 (сума боргу) х 110,43 (індекс інфляції) / 100% - 80000 (сума боргу) = 8344,00 грн.

Також суд вважає вірним та погоджується із розрахунком позивача ОСОБА_3 щодо нарахування трьох відсотків річних від простроченої суми боргу, а саме: 80000 (сума боргу) х 3% (відсоткова ставка) / 100% / 365 днів х 753 (кількість днів прострочки) = 4948,56 грн.

Разом розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача складає: 80000+ 8344,00+4948,56 = 93292,56 грн.

З урахуванням викладених обставин, суд вбачає підстави для задоволення позову у повному обсягу.

Керуючись вимогами ст.ст. 13,81,263 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 93292,00 (дев`яносто три тисячі двісті дев`яносто дві) грн.00 коп.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду, шляхом подачі апеляції протягом 30-ти днів після проголошення рішення до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 16 лютого 2021р.

Суддя: Н.В.Писанець