РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Провадження № 2/510/314/21

Справа № 510/1627/20

02.02.2021 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

за участю секретаря Пройка С.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 квітня 2020 року вона домовилась з відповідачем про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 . В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу.

Вказаний договір не був засвідченій нотаріально, проте відповідач за зазначеним договором передав позивачу у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , а позивач сплатила за це відповідачу обумовлену у договорі вартість житлового будинку.

З 05 квітня 2020 року позивач володіє, користується та розпоряджається вищезазначеним житловим будинком, з того часу зазначене нерухоме майно у неї витребувано не було, вимог щодо його повернення не висувалось.

Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку.

Однак відповідач повідомив, що не може цього зробити, оскільки він юридично не є власником вищезазначеного нерухомого майна, проте фактично прийняв спадщину у вигляді вищевказаного нерухомого майна після смерті батька, померлого у 2015 році, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України.

Будинок належав батьку відповідача ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1481 від 17 травня 2020 року.

Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Перед укладенням угоди позивача було запевнено що відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна.

З огляду на вищевикладене позивач була вимушена звернутись із позовом про визнання права власності до суду.

Позивач у судове засідання не з`явилась, від представника позивача адвоката Златі Н.С. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про визнання позову в якій він також просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 05 квітня 2020 року сторони домовились про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 . В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір купівлі-продажу.

Вказаний договір не був засвідченій нотаріально, проте відповідач за зазначеним договором передав позивачу у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , а позивач сплатила за це відповідачу обумовлену у договорі вартість житлового будинку.

З 05 квітня 2020 року позивач володіє, користується та розпоряджається вищезазначеним житловим будинком, з того часу зазначене нерухоме майно у неї витребувано не було, вимог щодо його повернення не висувалось.

Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку.

Однак відповідач повідомив, що не може цього зробити, оскільки він юридично не є власником вищезазначеного нерухомого майна, проте фактично прийняв спадщину у вигляді вищевказаного нерухомого майна після смерті батька, померлого у 2015 році, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України.

Будинок належав батьку відповідача ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1481 від 17 травня 2020 року.

Про існування цих обставин, позивач до укладення договору не знала. Перед укладенням угоди позивача було запевнено що відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набув право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбав його у відповідача, яка не мала права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 не може бути витребуваний у позивача. Тобтопозивач правомірно володіє та користується спірним майном.

У відповідності до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

З наданих суду документів вбачається, що сторони домовились про усі істотні умови договору та відбулося повне його виконання.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів.

Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності.

На підставі викладеного та керуючись 4, 7, 10, 12, 13, 58, 76, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. Д, загальною площею 55,10 кв.м., житловою площею 20,30 кв.м., підсобною площею 34,8 кв.м., тамбуру літ. д, сараю літ. Е, погреба літ. Г, вбиральні літ. Ж, огорожі № 2,4, споруди № 3, укладений 05 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. Д, загальною площею 55,10 кв.м., житловою площею 20,30 кв.м., підсобною площею 34,8 кв.м., тамбуру літ. д, сараю літ. Е, погреба літ. Г, вбиральні літ. Ж, огорожі № 2,4, споруди № 3.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова