РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Кремінна

08 грудня 2021 року Справа № 414/2329/21 Провадження № 2/414/530/2021

Кремінський районний суд в Луганській області у складі

головуючого судді Акулова Є.М

секретаря с/з Дегтяренко Т.В

за участі позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Брошка І.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою площа Красна 5 в

м. Кремінна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про наданні дозволу про виїзд дитини за кордон без згоди батька

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом в обґрунтування якого вказала, що від шлюбу з відповідачем мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 18 червня 2021 року шлюб між ними було розірвано рішенням Кремінського районного суду та за рішенням цього ж суду стягнуто аліменти на її користь на утримання дитини в розмірі однієї четвертої частини усіх видів заробітку щомісячно до повноліття дитини. Натепер дитина проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час її запросили до себе родичі з Російської Федерації. Наразі, з метою відпочинку, оздоровлення та всебічного розвитку дитини вона має намір відвідати родичів в період з дати набрання судовим рішенням законної сили і до 31 серпня 2022 року. Проте, відповідач чинить їй перешкоди. З огляду на вказане позивач просить дозволити їй такий виїзд.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Уточнила, що бажає виїздити разом з донькою до Російської Федерації, місто Москва з метою оздоровлення дитини, яка має захворювання верхніх дихальних шляхів, щойно перехворіла на ОСОБА_4 . Проте точної дати виїзду назвати відмовилася. Конкретної адреси, де буде перебувати дитина та адреси її родичів у м. Москва не знає. Також не вказала й лікувального закладу, де збирається оздоровлювати дитину. Надала довідку сімейного лікаря щодо потребування реабілітації дитини в умовах санаторія. Підтвердила, що раніше відповідач надавав їй дозвіл на виїзд із дитиною до Египту. Заборгованості із виплати аліментів він немає.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Вказали, що позивачкою не надано доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема лікарських документів щодо потреби лікування дитини, його (лікування) спрямування, направлень лікарів, профілю лікувальних закладів, де потрібна реабілітація. Нею не конкретизовано часу виїзду, його терміну, місця перебування дитини в країні, де мешкають родичі, адреси родичів. Також посилалися на загально відомий факт неблагополучної ситуації із захворюванням на ковід-19 в Росії загалом та зокрема в м. Москва, куди планується виїзд з дитиною, яка щойно перехворіла на ковід.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 18 червня 2021 року, стягнуто аліменти на її користь на утримання дитини в розмірі однієї четвертої частини усіх видів заробітку щомісячно до повноліття дитини (ас 17-22). Сторони мають спільну неповнолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9), яка мешкає з матір`ю, про що свідчить довідка про склад сім`ї (ас 11-12).

До позову позивачкою не додано лікарських документів щодо потреби лікування дитини, його (лікування) спрямування, будь яких направлень лікарів, профілю лікувальних закладів, де потрібна реабілітація. Позивачкою не конкретизовано часу виїзду за кордон, терміну перебування за межами країни, конкретного місця перебування дитини в країні виїзду, де мешкають родичі, адреси таких родичів, про що свідчать додатки до позовної заяви (ас 5-6).

Статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Зі змісту ч.ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законом України «Про охорону дитинства», а саме ст. 11 ч. 3, презюмується, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної ради України №789 ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до п.2 ч.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» №3857-XІІ від 21 січня 1994 року зі змінами, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.4 Правил перетинання державного контролю громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного контролю громадянами України» передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків зокрема, за умови пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

При вирішенні справи по суті, суд бере до уваги заперечення відповідача, надані у відзиві на позовну заяву, які узгоджуються із правовими позиціями, викладеними в рішенні Верховного суду,( 03 липня 2019 року, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18) а саме, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

З вищевикладеного суд вбачає, що позивачкою не надано переконливих доказів, що вона хоче та зможе забезпечити оздоровлення, відпочинок та розширення світогляду дитини через виїзд за кордон до Російської Федерації, місто Москва.

Тому суд не приймає до уваги надану позивачкою довідку сімейного лікаря щодо потребування дитиною реабілітації в умовах санаторію (ас38).

Крім того, суд зважає, що РФ є країною агресором та сьомий рік перебуває в стані війни з Україною, що з урахуванням не надання позивачкою доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості та суттєво обмежить право іншого з батьків на спілкування з дитиною, побачення та її повернення у разі потреби.

Таким чином, позовні вимоги є недоведеними і слід відмовити в їх задоволенні з вищенаведених мотивів.

Питання судових витрат стороною не ставилося.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 154, 155 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.3 Конвенції про права дитини, ч.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п.4 Правил перетинання державного контролю громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного контролю громадянами України», з наступними змінами, ст. 10, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити за недоведеністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про наданні дозволу про виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом п`яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини, а саме 13 грудня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду в загальному порядку подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Є.М.Акулов