1Справа № 335/3574/20 2/335/1821/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2021 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Шалагінової А.В., за участі секретаря судового засідання Попової С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107Б, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 р. Запорізький державний медичний університет (далі - ЗДМУ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) у сумі 133 793,67 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 01.09.2010 відповідача зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету та укладено угоду від 01.09.2010 про підготовку фахівця з вищою освітою. За укладеною угодою відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання. У 2016 році відповідач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак, закінчивши навчання в інтернатурі у 2018 р. до місця працевлаштування - КНП «Міська лікарня № 4» не прибула. Необхідний термін роботи відповідач не відпрацювала, порушивши п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.1997 № 367, що свідчить про її відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі. Згідно з розрахунком позивача, витрати державного бюджету з підготовки відповідача за державним замовленням у зв`язку з його не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі склали 133 793,67 грн., у т.ч. 69 165 грн. фактичних витрат на навчання, 64 628,67 грн. стипендії. Посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 №77/96, позивач просив стягнути з відповідача суму витрат державного бюджету з її підготовки за державним замовленням розміром 133 793,67 грн. та судові витрати розміром 2 102,00 грн. (а.с. 2-6).

Судом проведено такі процесуальні дії у справі.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2020 позов ЗДМУ задоволено, внаслідок чого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЗДМУ збитки (витрати) державного бюджету з її підготовки за державним замовленням розміром 133 793 грн. 67 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору розміром 2 102 грн. 00 коп. (а.с. 34-35).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.04.2021 прийнято заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2020 та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.04.2021 на 11:00 год. (а.с. 47).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2021 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2020, заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Іванісова В.С. задоволено, скасовано вищезазначене заочне рішення та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Цією ж ухвалою встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи (а.с. 54-55).

22.04.2021 від ОСОБА_1 в особі адвоката Іванісова В.С. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», на яку постилається позивач в обґрунтування позовних вимог, була чинною на час вступу відповідача до навчального закладу, однак втратила законну силу у зв`язку з прийнятім 01.07.2014 Закону України «Про вищу освіту», а тому не може бути застосована до спірних правовідносин. Також посилається на те, що на теперішній час не затверджено Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, а тому вимоги позивача про відшкодування збитків не мають нормативного підґрунтя. Крім того вказує на те, що позивачем не надано доказів того, що відповідач відмовилась їхати за призначенням, тобто відсутні докази порушення відповідачем умов договору. Зазначає, що стипендію не можна вважати ані витратами, ані вартістю навчання, тому стягнення її з випускника, який не працював за направленням після закінчення вищого навчального закладу неможливо, оскільки право на її отримання виникає через наявність у особи певних особистих якостей, зокрема успішного навчання (а.с. 61-62).

05.05.2021 від ЗДМУ в особі адвоката Кадуліної І.С. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що на час вступу до ЗДМУ діяла норма ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», а тому її дія розповсюджується на спірні правовідносини. Відповідач не виконала обов`язку прибути і відпрацювати у державному медичному закладі на підставі добровільно укладеної угоди про навчання від 01.09.2010 про підготовку фахівця з вищою освітою. Також посилалась на те, що у спірних правовідносинах стипендія була набута відповідачем на підставі угоди про навчання та виконання навчального плану. Факт отримання стипендії пов`язаний з обов`язковою умовою - навчанням за рахунок держави. Отже, отримання стипендії пов`язане не лише з виконанням навчального плану та успіхами у навчанні, а перш за все - у зв`язку з навчанням за державні кошти за державним замовленням (а.с. 68-69).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.05.2021 зупинено провадження у цій справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.07.2017 та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26.10.2017 у справі позовом Державного вищого навчального закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» до фізичної особи про стягнення коштів за навчання (справа № 607/3693/17, провадження № 14-151цс20) (а.с. 73).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2021 поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.12.2021 на 10:00 годину із повідомленням учасників справи (а.с. 77).

Інших заяв по суті справи не надходило.

Представник позивача адвокат Кадуліна І.С. в судове засідання не з`явилась, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, у заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. При ухваленні рішення просить врахувати правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 607/3693/17.

Представник відповідача адвокат Іванісов В.С. в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Зважаючи на те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка в судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає її розгляду, а також приймаючи до уваги, що від всіх учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представників вказаних осіб без фіксування судового процесу технічними засобами на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах позовних вимог, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

01.09.2010 між Запорізьким державним медичним університетом МОЗ України в особі керівника професора Ю.М. Колесника та студентом ОСОБА_1 укладено та підписано типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою (а.с. 2).

Відповідно до цієї типової угоди, студент зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни навчання в установленому порядку. Угода набирає чинності з моменту підписання (а.с. 2).

30.06.2016 відповідач отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 та здобула кваліфікацію лікаря, що підтверджено копією диплома спеціаліста (а.с. 8).

Відповідно до списків персонального працевлаштування кожного випускника 1-го медичного факультету Запорізького державного медичного університету 2016 року випуску від 05.02.2016 ОСОБА_1 направлено до КУ «Центральна клінічна лікарня № 4 Заводського району» на посаду лікаря-терапевта.

Згідно з листом Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня № 4» Запорізької міської ради від 16.04.2019 № 01-17/350 ОСОБА_1 проходила інтернатуру на посаді лікаря-інтерна зі спеціальності «внутрішні хвороби» та з 01.08.2018 була звільнена у зв`язку із закінченням інтернатури (наказ лікарні від 06.08.2018 № 180 к/тр). Відповідно до п. 5 наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації від 13.07.2016 № 299-0 «Про зарахування до інтернатури ОСОБА_1 » після закінчення інтернатури планувалась на переведення на посаду лікаря-терапевта, проте до відділу кадрів лікарня для вирішення даного питання не з`явилась (а.с. 9).

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23.05.1991 «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23.03.1996 по 06.09.2014, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15.02.2008 № 136), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22.08.1996 № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15.02.2008 № 136) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 № 367.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2010, регулюються саме ними.

Отже, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилась за власним бажанням, відмовилась від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі.

ОСОБА_1 добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримала направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилась відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Отже, ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Тому, в таких діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, отже і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2004 № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 607/9099/15-ц, від 19.09.2018 у справі № 607/3690/17, від 31.10.2018 у справі № 607/3681/17-ц, від 30.01.2019 у справі № 607/3682/17, від 15.05.2019 у справі № 598/760/17, від 26.06.2019 у справі № 607/7122/17-ц, від 24.07.2019 у справі № 607/4359/15-ц.

Крім того, в постанові від 26.01.2021 у справі №607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:

«…122. Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).

123. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.

124. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг…»

Отже, позивач правомірно посилався у позові на норму статті 52 вказаного Закону, що була чинною на момент укладання договору між сторонами, а також обґрунтовано заявив позовні вимоги про стягнення з відповідача, окрім вартості навчання, стипендії, отриманої відповідачем протягом навчання.

Згідно з розрахунком фактичних витрат на навчання ОСОБА_1 за період з 01.09.2010 по 30.06.2016 та довідкою про доходи та суми утримань за весь період навчання ОСОБА_1 , сума втрат державного бюджету по випускнику ОСОБА_1 складається з: вартості навчання студента, який навчався за державним замовленням - 69 165 грн.; розміру стипендії, яку випускник отримав протягом навчання - 64 628,67 грн. (а.с. 16, 17).

Вказаний розрахунок відповідачем з урахуванням принципу змагальності в цивільному судочинстві не спростований. Клопотань про витребування первинних бухгалтерських документів та наказів, згідно з якими встановлено розмір та виплачено відповідачу стипендію, а також доказів про розмір таких витрат, про розмір державних коштів відносно відповідача не заявлялось.

Отже, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач дійсно навчалась у Запорізькому державному медичному університеті МОЗ України у період з 01.09.2010 по 30.06.2016 та отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря.

Відповідач надала згоду прибути до КУ «Центральна клінічна лікарня № 4 Заводського району», про що поставила свій особистий підпис у списку персонального працевлаштування кожного випускника 1-го медичного факультету Запорізького державного медичного університету 2016 року випуску, однак Запорізькому державному медичному університету надано дані, що відповідач так і не прибула до місця роботи.

Відповідно до укладеної між сторонами Типової угоди, студент зобов`язується у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни навчання в установленому порядку.

Добровільно умови угоди відповідач не виконує, на вимоги ЗДМУ прибути на призначене місце працевлаштування та повернути вартість навчання в університеті не реагує, тому з огляду на вищеприведені правові норми та висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що задовольняє позов ЗДМУ у повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, в розмірі 2 102,00 грн. (а.с. 1).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-12, 13, 81, 82, 133, 137, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету збитки (витрати) державного бюджету з її підготовки за державним замовленням розміром 133 793 (сто тридцять три тисячі сімсот дев`яносто три) грн. 67 коп., а також судові витрати зі сплати судового збору розміром 2 102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено в повному обсязі 2 грудня 2021 р.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач - Запорізький державний медичний університет, , юридична адреса: пр. Маяковського, 26, м. Запоріжжя, 69035;

Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя А.В. Шалагінова