Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 473/1538/20-ц

провадження № 61-18641св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - прокурор Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства «Вознесенське лісове господарство»,

відповідачі: Вознесенська районна державна адміністрація Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_1 , Бузька сільська рада Вознесенського району Миколаївської області,

представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року прокурор Миколаївської області звернувся до суду

в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» (далі -

ДП «Вознесенське лісове господарство») з позовною заявою

до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області,

ОСОБА_1 та Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасування наказу, скасування запису у державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки.

Позовну заяву мотивовано тим, що розпорядженням Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області від 27 грудня

2012 року № 1046-р затверджено проект землеустрою та надано

ОСОБА_1 в оренду на 49 років земельну ділянку, площею 19,6629 га, кадастровий номер :01:000:0037, для сінокосіння та випасання худоби із земель, не наданих у власність чи користування, в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

06 березня 2014 року між Головним управлінням Держземагентства

в Миколаївській області та ОСОБА_1 було укладено договір оренди цієї земельної ділянки, який 17 березня 2014 року було зареєстровано

у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4998743.

Прокурор Миколаївської області зазначав, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31січня 2018 року № 60-р Держгеокадастр України було зобов`язано забезпечити формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування території громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 ЗК України.

На виконання зазначеного розпорядження Кабінету Міністрів України,

на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 20 грудня 2018 року № 9136/0/14-18-СГ та акта приймання-передачі земельної ділянки від 21 грудня 2018 року спірну земельну ділянку було передано у комунальну власність Бузької об`єднаної територіальної громади в особі Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, про що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно

15 березня 2019 року вчинено запис № 30758339.

15 березня 2019 року до державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено зміни щодо орендодавця спірної земельної ділянки

з Головного управління Держземагентства в Миколаївській області

на Бузьку сільську раду Вознесенського району Миколаївської області.

Також прокурор Миколаївської області зазначав, що спірна земельна ділянка належала до земель державного лісового фонду та не вилучалась

із постійного користування ДП «Вознесенське лісове господарство».

Вважав, що із власності держави в особі Кабінету Міністрів України поза волею власника вибула земельна ділянка державного лісового фонду.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог прокурор Миколаївської області просив:

визнати незаконним і скасувати розпорядження Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області від 27 грудня 2012 року

№ 1046-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 49 років громадянці ОСОБА_1 для сінокосіння та випасання худоби із земель не наданих у власність

чи користування в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області», яким затверджено проект землеустрою

та надано в оренду на 49 років ОСОБА_1 земельну ділянку площею 19.6629 га пасовищ для сінокосіння та випасання худоби у межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області;

визнати недійсним договір оренди землі від 06 березня 2014 року, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Миколаївській області та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0037 площею 19,6629 га;

визнати незаконним і скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 20 грудня 2018 року

№ 9136/0/14-18-СГ у частині надання територіальній громаді сіл, в особі Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області

у комунальну власність земельної ділянки площею 19.6629 га

з кадастровим номером :01:000:0037;

скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0037 за Бузькою сільською радою Вознесенського району Миколаївської області від 15 березня 3019 року за № 30758339;

зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів України з правом постійного користування державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» земельну ділянку площею 19.6629 га з кадастровим номером :01:000:0037, розташовану в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області

від 13 жовтня 2020 року у складі судді Ротар М. М. позовну заяву прокурора Миколаївської області залишено без розгляду.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано відсутністю у прокурора передбаченого вимогами частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» права на звернення до суду з позовом в інтересах

ДП «Вознесенське лісове господарство».

Суд першої інстанції вважав, що, оскільки спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Вознесенське лісове господарство», яке

є самостійним суб`єктом господарювання з повним обсягом процесуальної дієздатності, має всі процесуальні можливості для самостійного захисту своїх прав та інтересів у суді, то позов прокурора Миколаївської області

в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Вознесенське лісове господарство» щодо визнання незаконним і скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасування наказу, скасування запису у державному реєстрі речових прав, повернення земельної ділянки підлягає залишенню без розгляду до вимог пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки провадження у справі було відкрито.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року апеляційну скаргу керівника Миколаївської обласної прокуратури задоволено. Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 жовтня 2020 року скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у позовній заяві прокурором визначено орган, який уповноважений державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах, та підтверджено нездійснення цим органом захисту інтересів держави, що, у свою чергу, відповідно

до статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» відноситься до «виключних випадків», які передбачають повноваження прокурора на здійснення представництва інтересів держави

в суді.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

Представник заявника вважав, що ДП «Вознесенське лісове господарство» є самостійним суб`єктом господарювання з повним обсягом процесуальної дієздатності, який має всі процесуальні можливості для самостійного захисту своїх прав та інтересів у суді, а тому відсутня необхідність захисту інтересів держави саме прокурором.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 473/1538/20

із Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2021 року справу призначено

до розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив прокурора Миколаївської області на касаційну скаргу у якому зазначено,

що оскаржувана постанову суду апеляційної інстанції є законною

та обґрунтованою.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено,

що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального

чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення

від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга

статті 19 Конституції України).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено,

що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді

у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Частина перша цієї

статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає

у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно із абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що заборона

на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої

статті 23 Закону України «Про прокуратуру», має застосовуватись

з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

У постанові від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження

№ 12-20гс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,

що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої

статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави. Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої

статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

від 15 квітня 2020 року у справі № 363/4656/16-ц, який зводився

до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

Таким чином, ухвалюючи судове рішення у справі в частині позову, поданого прокурором Миколаївської області в інтересах держави в особі

ДП «Вознесеньке лісове господарство», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства і залишення позову в цій частині без розгляду на підставі пункту 2 частини першої

статті 257 ЦПК України.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.

Установивши, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення

у частині позову, поданого прокурором Миколаївської області в інтересах держави в особі ДП «Вознесенське лісове господарство», яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі ДП «Вознесенське лісове господарство» до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_1

та Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасування наказу, скасування у державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки і залишає в силі рішення суду першої інстанції у цій частині відповідно до статті 413 ЦПК України.

Щодо позову, поданого прокурором Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

Звертаючись із позовом у цій справі, прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду та не вилучалась

із постійного користування ДП «Вознесенське лісове господарство». Вознесенською районною державною адміністрацією в односторонньому

та позасудовому порядку, з перевищенням, наданих законом повноважень, незаконно вилучено поза волею належного розпорядника держави в особі Кабінету Міністрів України та постійного землекористувача

ДП «Вознесенське лісове господарство`спірну земельну ділянку з земель лісогосподарського призначення та передано в оренду громадянину для сінокосіння та випасання худоби. Незаконне вилучення спірної земельної ділянки призвело до зміни її правового статусу, а саме: державна власність змінена на комунальну, а розпорядник з держави на територіальну громаду.

У пункті 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня

2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19) зроблено висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У пункті 76 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вказаний висновок та зазначила,

що відповідно до частини третьої статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень,

до компетенції якого віднесені відповідні повноваження

(див. пункт 27 зазначеної постанови).

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених

у пункті 69 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно

з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до частин першої та другої статті 84 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються

ЗК України, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

Пунктами 1 та 5 частини першої статті 27 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що до повноважень Уряду у сфері лісових відносин належить забезпечення реалізації державної політики у сфері лісових відносин, а також передача у власність та надання

у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності.

Відповідно до частини першої статті 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях,

не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання

у постійне користування відповідно до ЗК України.

Згідно із частиною сьомої статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення,

що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється

за погодженням з Урядом.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, частинами першою та другою якої встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Уряду, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК Уряд вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що вилучення від постійних користувачів лісових ділянок державної власності для нелісогосподарських потреб, зміна їх цільового призначення з метою використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства,

та передача таких земельних ділянок у власність або постійне користування належить до повноважень Уряду.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження 14-101цс18).

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави

в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про

це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України.

Так, згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність

їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора,

а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором

в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України, що кореспондується положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Враховуючи викладене, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави

в арбітражному суді) Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються,

як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих

на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор

у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням

на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу

на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява

№ 61517/00, пункт 27).

Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Враховуючи викладене, прокурор може представляти інтереси держави

в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

Разом із тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особами, які діють на захист прав, свобод та інтересів іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.

Таким чином, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції в частині позову, поданого прокурором Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України і ухвалюючи в цій частині постанову про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, суд апеляційної інстанції врахував, що в обґрунтування підстав для звернення

до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України прокурор посилався на те, що ОСОБА_1 на підставі розпорядження Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області від 27 грудня

2012 року № 1046-р було передано в оренду строком на 49 років спірну земельну ділянку, яка входить до складу земель державного лісового фонду ДП «Вознесенське лісове господарство» та яка не може передаватись

у користування будь-якій іншій особі, що порушує інтереси держави у сфері використання земель державного лісового фонду, дійшов правильного висновку, що звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру»

та статті 56 ЦПК України належним чином обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив у чому полягає порушення інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України

та зазначив орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області,

ОСОБА_1 та Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасування наказу, скасування у державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року

у частині позовних вимог прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі державного підприємства «Вознесенське лісове господарство» до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру

в Миколаївській області, ОСОБА_1 та Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасування наказу, скасування запису

у державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки скасувати.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області

від 13 жовтня 2020 року у цій частині залишити в силі.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року

у частині позовних вимог прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, ОСОБА_1 та Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди землі, визнання незаконним та скасування наказу, скасування запису у державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович