Справа №477/2399/20
Провадження №2/477/311/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Саукової А.А.,

при секретарі Тристан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду через свого представника адвоката Пляки С.В. з позовом до відповідача ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння. В позові зазначено, що 14 травня 2010 року позивачка придбала на відкритих електронних торгах предмет іпотеки, а саме нежитлові приміщення загальною площею 957, 6кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 262 130 грн.

18 грудня 2017 року позивачка оформила нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_4 на право розпорядження зазначеним майном, а 15 січня 2018 року вона оформила у нотаріуса відкликання довіреності, оформленої 18 грудня 2017 року.

09 лютого 2018 року позивачка дізналась, що власником спірного майна є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 5253 від 24.12.2017 року.

Теперішнім власником спірного нерухомого майна є відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 187 від 21.03.2018 року.

Зазначаючи, що ані її представник ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності, ані ОСОБА_3 не сплатили їй грошові кошти від реалізації спірного майна за укладеним договором купівлі-продажу № 5253 від 24.12.2017 року, та посилаючись на ч.1, ч.3 ст. 388 ЦК України, просила витребувати у ОСОБА_2 із незаконного володіння нежитлові приміщення загальною площею 957, 6кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на витребуване майно.

У відзиві, поданому представником відповідача адвокатом Рябець Г.Я., відповідач позов не визнала та зазначила, що 21 березня 2018 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі продажу нерухомого майна, відповідно до якого вона придбала нежитлові приміщення загальною площею 957, 6кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Відчужуване майно належало продавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу № 5253 від 24.12.2017року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , від імені якої діяв її представник за довіреністю, та за нотаріально посвідченою згодою її чоловіка.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.10.2020 року у справі № 477/612/20, яке набрало законної сили 24.12.2020 року, в позові ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі продажу № 5253 від 24.12.2017року відмовлено. Також зазначеним рішенням суду встановлено добровільність відчуження ОСОБА_1 спірного майна. Також зазначає про збільшення вартості спірного майна за рахунок поліпшення. Посилаючись на набуття майна з правових підстав та на добросовісність набувача, просила в позові відмовити.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що ані у відзиві на позовну заяву, ані в рішенні Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.10.2020 року не наведено доказів та не встановлено факту розрахунку за придбане майно між відповідачем та ОСОБА_3 , а також між ОСОБА_3 та позивачем.

Ухвалою суду від 12 травня 2021 року за заявою представника позивача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучена ОСОБА_3 .

В заяві до суду ОСОБА_3 проти позову заперечувала, та просила розглядати справу у її відсутність (а.с. 192).

Ухвалою суду від 26 липня 2021 року за заявою представника позивача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучений ОСОБА_4 .

В письмових поясненнях ОСОБА_4 проти позову заперечував через безпідставність, незаконність та необгрунтованість. Зазначив, що 18.12.2017 року позивач видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила його розпоряджатись належним їй на праві власності майном, а саме: нежитловим об`єктом за адресою: АДРЕСА_1 , з правом, в тому числі продажу майна. 24.12.2017 року між ОСОБА_1 , від імені якої він діяв за довіреністю, та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу зазначеного майна. До укладення зазначеного договору кошти були передані продавцю, що підтверджено п. 4, 9 зазначеного договору. Сторонами договору дотримані всі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України. Отже, укладаючи наступний договір купівлі-продажу від 21.03.2018 року, ОСОБА_3 дотрималася всіх норм чинного законодавства. Відповідно до змісту зазначеної угоди, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , дана угода є оплатною. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем та за наявності в діях ОСОБА_1 волі на передачу майна іншій особі та добровільності дій щодо продажу нерухомості, підтвердженого рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.10 2021 року, позов задоволенню не підлягає ( а.с. 205-208).

В судове засіданні сторони не з`явились, від їх представників надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність та у відсутність їх довірителів.

Від третьої особи ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район.

Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

24 грудня 2017 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяв її представник ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої 18.12.2017 року за реєстровим номером №2478 приватним нотаріусом Іскрицькою Г.В. за довіреністю, та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 5253. В пункті 4 цього договору зазначено, що кошти отримані продавцем від покупця до оформлення цього договору ( а.с.66-67).

21 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі продажу нежитлового об`єкта за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 186 ( а.с.68-72).

Оглядом цивільної справи № 477/612/20 встановлено, що у квітні 2020 року ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі продажу від 24 грудня 2017 року через порушення вимог ч.5 ст. 203 та ст. 655 ЦК України, оскільки правочин не був направлений на реальне настання наслідків, що були обумовлені ним, оскільки ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_3 не передали їй кошти за продане нерухоме майно, тому такий договір є недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу від 24 грудня 2017 року нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_4 , застосування наслідків недійсності цього договору та визнання за ОСОБА_1 права власності на це нерухоме майно відмовлено повністю.

Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

Під час розгляду зазначеної справи судом встановлено відсутність підстав для визнання договору недійсним, в тому числі і з підстав неотримання розрахунку за договором.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під час розгляду справи суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як визначено статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною третьою цієї статті визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц).

Як встановлено в судовому засіданні з досліджених матеріалів справи № 477/612/20, під час розгляду позову про визнання договору купівлі-продажу від 24 грудня 2017 року недійсним, судом досліджувались обставини добровільності відчуження спірного майна позивачем, повноваження представника, який діяв в інтересах позивачки як власника майна за цим договором, а також умови оплатності цього договору.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі продажу від 24 грудня 2017 року нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_4 , застосування наслідків недійсності цього договору та визнання за ОСОБА_1 права власності на це нерухоме майно відмовлено повністю.

Отже, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем та законним володільцем спірного нерухомого майна, придбаного у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 21 березня 2018 року. Продавцю ОСОБА_3 це майно належало як власнику на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2017 року, який в судовому порядку недійсним не визнавався. Отже, ОСОБА_3 , як законний власник, мала право розпоряджатись спірним майном на власний розсуд, в тому числі і відчужувати це майно.

Що стосується посилання позивача на частину третю статті 388 ЦК України, відповідно до якої якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, то ця норма стосується умов оплатності договору, за яким майно придбане добросовісним набувачем, а не договору, за яким майно вибуло з власності позивача. Та як вбачається з умов договору купівлі продажу від 21 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зокрема п. 2.1 цього договору, продаж відчужуваного нерухомого майна вчинюється за 53000грн, тобто, цей договір є оплатним. Кім того, частина третя статті 388 ЦК України застосовується за наявності підстав для витребування майна, передбачених частиною першою цієї статті.

Отже, позивачем належними та допустимими доказами не доведений факт вибуття майна з її володіння чи володіння особи, якій вона передала майно, не з їхньої волі, та факт набуття спірного майна безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

З урахуванням викладеного, підстав для витребування майна на підставі положень статті 388 ЦК України не вбачається, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на проведення експертизи, про що зазначає відповідач у відзиві, оскільки, як вбачається з копії наданого висновку, експертиза проводилась за замовленням ОСОБА_2 у квітні 2020 року, тобто до подання позову у цій справі, та висновки експертизи у цій справі судом не враховувались.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то відповідачем належних та допустимих доказів понесення таких витрат суду не надано.

Керуючись статями 258, 259, 263, 265, 279, 280-282, ЦПК України,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 10 грудня 2021 року.

Суддя А.А. Саукова