Ухвала

16 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 757/830/20

провадження № 61-1561ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України, адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, третя особа - державна установа «Київській слідчий ізолятор», про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 30 липня 2012 року по 09 серпня 2018 року він утримувався у Київському слідчому ізоляторі управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (з 05 січня

2017 року - Державна установа «Київській слідчий ізолятор»),

а саме, у камерах №№ 17, 126, 149, 167, 330, 338, 340. Зазначав, що умови тримання в установі суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказував, що на його неодноразові скарги про зазначені порушення умов утримання до Генеральної прокуратури України, Міністерства юстиції України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, він отримував формальні відповіді про те, що за результатами перевірки фактів, викладених у його звернення, свого підтвердження не знайшли.

Враховуючи наведені обставини, обсяг заподіяної йому шкоди, глибину та тривалість моральних страждань перебування в нелюдських умовах слідчого ізолятора, та виходячи з того, що Європейським судом з прав людини в якості відшкодування моральної шкоди за аналогічний термін перебування в нелюдських умовах Київського слідчого ізолятора присуджена компенсація у розмірі 12 200 євро, позивач оцінив розмір моральної шкоди у розмірі

300 000 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди в розмірі

300 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року позов частково задоволено.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року задоволено частково.

Скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня

2020 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 60 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У січні 2021 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку

ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року, в якій заявник просить змінити оскаржувані судові рішення в частині визначення розміру моральної шкоди та стягнути Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди в розмірі

300 000 грн.

Заявником подано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня

2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада

2020 року.

Як на підставу поновлення строку на касаційне оскарження, заявник посилається на те, що постанова апеляційного суду надійшла на його поштову адресу 20 січня 2021 року. На підтвердження вказаного надає копію конверта суду першої інстанції, в якому було направлено постанову апеляційного суду.

Оскільки причина пропуску цього процесуального строку є поважною,

строк на касаційне оскарження на підставі частини другої статті 390 ЦПК України підлягає поновленню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено те, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, специфіку його повноважень як «суду права», процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції, і учасникам справи був наданий відповідний обсяг гарантій права на справедливий суд у судах попередніх інстанцій.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах

та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених

у цій же статті ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено, що з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 270 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у цій справі становить 300 000 грн, що станом на 01 січня

2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн).

Касаційна скарга не містить посилань на наявність обставин,

які передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Обставин, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено. При цьому, Верховним Судом взято до уваги розмір заявлених позовних вимог, часткове задоволення позову, правовідносини, в яких виник спір між сторонами, та встановлені судами фактичні обставини справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у справі, ціна позову в якій не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва

від 01 червня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду

від 12 листопада 2020 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада

2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України, адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, третя особа - державна установа «Київській слідчий ізолятор», про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович