Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря судового засідання Дереклєєвої А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Дорошенко Марина Анатоліївна, до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року представник позивачів, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, - адвокат Дорошенко М.А. звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13.08.2001 року. В квартирі також зареєстровані їх син - відповідач ОСОБА_3 та неповнолітній онук - ОСОБА_4 . У 2015 році відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, забрали свої особисті речі, вони не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в ремонті квартири та його утриманні. Реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає їм розпоряджатись та користуватись нею на власний розсуд, тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги, позбавляє їх можливості оформити субсидію.

На підставі викладеного, представник позивачів просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою суду від 14.12.2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач ухвалу суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримав.

Позивачі та представник позивачів, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, - адвокат Дорошенко М.А. у судове засідання не з`явилися, надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви, завірені нотаріусом Краснодарського нотаріального округу Краснодарського краю, в яких позовні вимоги визнають, не заперечують проти зняття їх з реєстраційного обліку.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності та висновок, в якому не має заперечень проти визнання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 13.08.2001 року, зареєстрованого Маріупольським БТІ, позивачам на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки про надання інформації № 017-99.02-04831, виданої 17.11.2019 року відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Згідно акту №320, складеного 16.10.2019 року головою КСН «Нікольський», за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_4 , проте не проживають у квартирі з 2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою (будинком) на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, відповідачі є членами родини позивачів, які з 2015 року у квартирі не проживають, їх особисті речі в ньому відсутні, у зв`язку із чим суд вважає, що ОСОБА_3 слід визнати таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Що стосується неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Разом з цим, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають місце реєстрації в АДРЕСА_4 .

Беручи до уваги той факт, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досяг повноліття, за місцем реєстрації в м.Маріуполі не проживає більше 6 років, виїхав з батьками до Російської Федерації, де був зареєстрований, а також і той факт, що позивачами не створюються перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивачів та достатність підстав для визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за неповнолітнім ОСОБА_4 , право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , визнаючи його батька ОСОБА_3 таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265, 280-283 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. 163 СК України, ст. 15, 18, 71, 72 ЖК України, Законами України «Про місцеве самоврядування», «;Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «;Про охорону дитинства», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Дорошенко Марина Анатоліївна, до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа - Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. М. Іванченко