Дата документу 10.12.2021 Справа № 937/2378/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3803/21 Головуючий у 1-й інстанції:Редько О.В.
Є.У.№ 937/2378/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені,

із апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року АТ «Укрсиббанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором №00 від 14.01.2020 про надання споживчого кредиту у розмірі 56 523,83 грн.

Позов обґрунтований тим, що АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір №0 від 14.01.2020 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку. Відповідно до умов договору, банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в національній валюті в сумі 49 960,00 грн., з яких 48 000,00 грн. на споживчі цілі шляхом зарахування коштів на картковий рахунок відповідача; 49,97 грн. - на оплату страхового платежу відповідно до договору добровільного страхування; 1927,00 грн. - на оплату разової комісії за надання послуг по управлінні кредитом при отриманні (встановленні) кредиту, відповідно до умов договору. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, що призвело до утворення простроченої заборгованості, яка станом на 17.03.2021 становить 56 523,83 грн. та складається з: 41 481,43 гри. - заборгованість за кредитом; 14 818,70 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом (згідно ст. 1048 ЦК України): 223,70 грн. - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін (згідно ст. 625 ЦК України). Оскільки заборгованості по кредитному договору відповідачем не сплачено, позивач просить стягнути борг в судовому порядку, а також понести судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Судове рішення мотивовано тим, що АТ «Укрсиббанк» є неналежним позивачем, оскільки за договором факторингу №197 від 27.01.2021, укладеним з ТОВ «Фінансова компанія «Суперіум» Банк відступив право вимоги за кредитним договором від 28.02.2018 №0.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Укрсиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, який не відповідає дійсним обставинам справи, не надав належної оцінки доказам у вигляді договору №00 від 14.01.2020 р., розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів на картковому рахунку. Таким чином, Банк вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, про те, що позов пред`явлено неналежним позивачем. Банк передав право вимоги за договором від 28.02.2018 новому кредитору, проте позов заявлено про стягнення заборгованості за договором від 14.01.2020, за яким право вимоги не передавалося.

Копія апеляційної скарги і ухвала про відкриття апеляційного провадження отримані відповідачем 28.10.2021. Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог АТ «Укрсиббанк», суд першої інстанції виходив із безпідставності заявлених вимог з боку АТ «Укрсиббанк» у зв`язку з відступлення прав вимоги за трьома кредитним зобов`язаннями на користь ТОВ «ФК «Суперіум», серед яких є зобов`язання за кредитним договором №0 від 28.02.2018.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду є помилковими.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України регламентовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Враховуючи положення статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як на підставу звернення до суду із вказаним позовом АТ «Укрсиббанк» вказував на заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №00 від 14.01.2020 про надання споживчого кредиту в розмірі 56 523,83 грн.

Судом встановлено, що 28.02.2018 між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір за №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового розрахунку, шляхом підписання заяви -анкети.

За умовами вказаного договору Банк надає ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 49 969,97 грн. на картковий рахунок, відкритий за № НОМЕР_1 зі строком повернення до 25.02.2022 (а.с.26)

Відповідно до п. 3.8, п. 3.9 Договору, за користування кредитними коштами відповідач зобов`язалася сплатити проценти у розмірі 28% річних, а за користування кредитними коштами за кредитом понад встановлений Кредитним договором термін, процентна ставка встановлюється у розмірі 35% річних, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника за Кредитним договором та починає нараховуватись на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого у Кредитному договорі, і нараховується до моменту погашення такої заборгованості.

Відповідно до п. 3.1 1 договору, позичальник сплачує банку комісії у розмірі та порядку відповідно до умов цього договору та Додатку № 1 до договору.

Згідно довідки про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 за 28.02.2018 за кредитним договором №0 ОСОБА_1 видано кошти в сумі 48000 грн.(а.с.35).

Відповідно до вимоги АТ «Укрсиббанк» за вих.№25-1-01/102 від 25.02.2021, на яку суд першої інстанції посилався як на підставу відмови у задоволені позову, Банк зазначив, що станом на 22.01.2021 заборгованість ОСОБА_1 по поверненню за кредитним договором №0 від 14.01.2020 становить 55 800,94 грн.

Вимоги, які заявляє АТ «Укрсиббанк», як зазначено в позові, також стосуються кредитного договору №0 від 14.01.2020.

До матеріалів справи АТ «Укрсиббанк» надав як доказ укладення кредитного договору з ОСОБА_1 , заяву приєднання (акцепт) №0550/04/01/1000/1300679 від 14.01.2020 до Договору добровільного страхування позичальника.

Втім, вказана заява-приєднання (акцепт) №0550/04/01/1000/1300679 від 14.01.2020 до Договору добровільного страхування позичальника не може бути доказом, який підтверджує укладання кредитного договору між сторонами по справі, оскільки вказаний договір є договором страхування.

За змістом вказаної заяви-приєднання, заява є підтвердженням прийняття Страхувальником в цілому всіх умов Договору добровільного страхування позичальника.

Належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення сторонами 14.01.2020 кредитного договору № матеріали справи не містять.

За змістом позовних вимог АТ «Укрсиббанк» просив стягнути заборгованість з ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 14.01.2020.

Розрахунок заборгованості наданий АТ «Укрсиббанк» також здійснений за кредитним договором №0 від 14.01.2020 (а.с.32-34).

За обставин викладених вище та з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення сторонами кредитного договору 14.01.2020, а вимог про стягнення заборгованості за договором від 28.02.2018 Банк не заявляв, апеляційний суд позбавлений можливості встановити, чи укладався між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 кредитний договір №0 від 14.01.2020 з погодженими сторонами умовами та правилами кредитування, а також чи рахується за вказаним договором заборгованість.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ч.1, ч.2 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

На підставі вказаного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині лише правового обґрунтування, відсутні підстави для розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково.

Рішення Мелітополського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2021 у цій справі змінити в частині правового обґрунтування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова
Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська