Провадження № 22-ц/802/1362/21 Категорія: 106 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника заявника - Бутулай І. І.,

представника прокуратури Савчука І. А.,

представника особи, щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою комунального підприємства Волинської обласної психіатричної лікарні м. Луцька Волинської обласної ради про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в її інтересах представником ОСОБА_1 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В ИВ:

У серпні 2021 року КП Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька Волинської обласної ради звернулося до суду із заявою про примусову госпіталізацію особи ОСОБА_2 , 1968 року народження, жительки м. Луцька, до психіатричного закладу, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_2 була госпіталізована до Волинської обласної психіатричної лікарні м. Луцька в зв?язку з неадекватною поведінкою, перестала спати, вважає, що має силу «зцілювати людей», погрожувала самогубством, виявляла агресію до членів сім`ї, весь час викликала поліцію, відмовилася від прийому ліків. Про госпіталізацію надала добровільну згоду на перебування впродовж трьох днів.

В заяві зазначається, що згідно із висновком комісії лікарів-психіатрів від 10.08.2021 року ОСОБА_2 знаходиться під наглядом у психіатрів з 2008 року. Захворювання проявляється афективним коливанням, маячною симптоматикою, неадекватною поведінкою та безсонням. Остання виписка зі стаціонару була у 2021 році, після якої вона відмовилася від прийому ліків в амбулаторних умовах. Виходячи з даних анамнезу та об?єктивного стану, страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: шизоафективного розладу, змішаний тип, поточний епізод манії з психотичними симптомами, який позбавляє її адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан та поведінку, внаслідок чого вона вчиняє і виявляє реальні наміри вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, і потребує лікування в стаціонарних умовах у примусовому порядку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2021 року заяву задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в примусовому порядку до психіатричного закладу КП Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька Волинської обласної ради.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку доказам у справі. Посилається на неправильність встановленого лікарями-психіатрами діагнозу, при цьому інших обставин щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_2 судом не досліджувалось, її заперечення до уваги не приймались та не надавалася їм належна правова оцінка. Вказує на відсутність доказів щодо наміру вчинення нею реальних дій, що являють собою небезпеку для неї та оточуючих. Крім того, зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у частині належного її повідомлення про дату, час та місце судового засідання, що унеможливило для неї реалізувати свої процесуальні права і є порушенням Конвенції.

У відзиві на апеляційну скаргу КП Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька Волинської обласної ради вважає рішення суду таким, що ухвалене за повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Судом надано належну правову оцінку обставинам справи та суд дійшов висновку про наявність підстав для надання психіатричної допомоги ОСОБА_2 в примусовому порядку. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Доманської В. А. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора Савчука І.А. та представника заявника ОСОБА_3 щодо апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заяву КП Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька Волинської обласної ради, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку у зв`язку з наявністю у неї ознак важкого психічного розладу, що проявляється у вчиненні дій, які є небезпечними для неї та оточуючих, що підтверджено висновком комісії лікарів-психіатрів від 10.08.2021 р.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Закон України «Про психіатричну допомогу» визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою, виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Принципами захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, закріплено принцип добровільності медичного огляду з метою визначення того, чи страждає особа на психічне захворювання, який передбачає, що жодна особа не може бути примушена до проходження медичного огляду з метою визначення того, чи страждає вона на психічне захворювання, крім як у відповідності до процедури, передбаченої внутрішнім законодавством держави (Принцип 5).

Стаття 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» вимагає для застосування методів діагностики, профілактики та лікування згоду інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Мета проведення психіатричного огляду, суть добровільного звернення за психіатричною допомогою, а також випадки, коли психіатричний огляд може бути проведено без усвідомленої згоди особи або її законного представника, визначено Законом України «Про психіатричну допомогу».

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Як вбачається з матеріалів справи, про що не заперечує і ОСОБА_2 , вона при госпіталізації дала добровільну згоду на перебування у відділенні упродовж трьох днів.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Встановлено, що підставою для звернення до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу в примусовому порядку стала заява дочки останньої: ОСОБА_4 , в якій вона зазначала, що у її матері погіршився стан психічного здоров`я, поводить себе агресивно, у результаті чого хотіла вчинити суїцид, однак пройти психіатричний огляд самостійно відмовляється. 09.08.2021 р. швидкою допомогою в супроводі дочки ОСОБА_2 була доставлена в психіатричну лікарню, де була черговим лікарем госпіталізвана.

З урахуванням викладених у заяві дочки ОСОБА_4 доводів, оглянувши ОСОБА_2 та медичну документацію щодо її стану психічного здоров"я, комісія лікарів-психіатрів зробила висновок про необхідність госпіталізації в примусовому порядку для надання ОСОБА_2 психіатричної допомоги у зв`язку з погіршенням психічного стану останньої та наявністю у неї розладу психіки і поведінки, унаслідок чого вона може вчинити дії, що є небезпечними для неї та оточуючих.

У вищезазначеному висновку також вказано та не спростовано апелянтом, що ОСОБА_2 знаходиться під наглядом у психіатрів з 2008 року. Захворювання проявляється афективним коливанням, маячною симптоматикою, неадекватною поведінкою та безсонням. Остання виписка зі стаціонару була у 2021 році, після якої хвора відмовилася від прийому ліків в амбулаторних умовах. Виходячи з даних анамнезу та об?єктивного стану, особа страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді: шизоафективного розладу, змішаний тип, поточний епізод манії з психотичними симптомами, який позбавляє її адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан та поведінку, внаслідок чого вона вчиняє і виявляє реальні наміри вчиняти дії, що являють собою безпосередню небезпеку, для неї та оточуючих і потребує лікування в стаціонарних умовах в примусовому порядку.

За наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька» ВОР від 10.08.2021 року суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, прийняв законне рішення про наявність станом на день звернення із заявою правових підстав для госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_2 без її згоди, оскільки остання страждає тяжким психічним розладом, внаслідок чого вона вчиняє або може вчиняти дії, що становлять явну небезпеку для неї та оточуючих; її лікування можливе тільки в умовах стаціонару в закладі з надання психіатричної допомоги.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим, як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_2 до закладу з надання психіатричної допомоги є необгрунтованими та безпідставними і такими, що спростовуються вищевказаним висновком комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ» ВОР від 11серпня 2021 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені також у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі № № 766/13565/17; від 18 березня 2020 року в справі № 447/731/16-ц, від 15 вересня 2021 року в справі № 333/4233/20.

Оскільки наявність психічного розладу ОСОБА_2 було встановлено на підставах та в порядку, визначеному законом, встановлені обставини, що її поведінка становила небезпеку для оточуючих, суд правильно дійшов висновку, що наявні підстави, передбачені статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для примусової госпіталізації ОСОБА_2 до закладу з надання психіатричної допомоги (психіатричний стаціонар).

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними, спростовуються матеріалами справи й зводяться до власного тлумачення заявником норм права.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 серпня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді