Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1274/20
Провадження № 2/382/172/21
РІШЕННЯ

Іменем України

04 лютого 2021 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кисіль О.А.

при секретарі Твердохліб Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин Київської області справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі представника адвоката лісового Анатолія Володимировича, звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, в якому зазначено, що на підставі рішення Яготинського районного суду Київської області від 25.04.2016 року ОСОБА_1 являється власницею житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстровані проте з 13.03.2020 року не проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Посилаючи на ст.ст. 71, 72 ЖК України, просила визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні не визнала вимоги позову, мотивуючи це тим, що з дозволу позивачки відповідачі та їх діти вселились до будинку позивачки, зареєструвались в даному будинку та за її ініціативи, оскільки в усній формі був укладений договір довічного утримання, та вона доглядала з позивачкою. За власні кошти відповідачі змінили вікна в даному будинку на нові, труби, лічильник, змінили все, що стосується сантехніки, знійснили значне прибирання в будинку та на прибудинковій території та це все здійснювалось з дозволу позивачки, оскільки вона говорила, що їм тут жити, то щоб робили все що необхідне для нормального проживання. Позивачка склала на відповідача заповіт. Коштів витратили відповідачі біля 40-50 тисяч, на ремонтні роботи в даному будинку, де проживала протягом трьох років. В даному будинку залишились їх меблі, речі, посуд. Вигнала їх позивачка 13.03.2020 року, оскільки забажала спокою та з цього часу вони там не проживають. Проте, їх сім`я планує в даному будинку проживати. На даний час проживають на квартирі, яку орендують, їм та дітям не має де зареєструватись, оскільки у її матері будинок в аварійному стані, то не мають змоги з цих причин там проживати та зареєструватись. А батьки чоловіка не надають дозволу, щоб у їх будинку зареєструвались.

Представник третьої особи в судовому засіданні вважала за необхідне задоволити позовніц вимоги, в разі якщо діти матимуть можливість мати місце реєстрації та зможуть їх зареєструвати.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Цього ж дня ухвала про відкриття провадження у справі була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачам була направлена копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачам був визначений строк для подання відзиву на позов.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні вимог позивачки необхідно відмовити.

Так, в судовому засіданні з копії паспорта (а.с. 5), з копії рішення Яготинського районного суду Київської області від 25.04.2016 року (а.с. 6-7), копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 8), вбачається що ОСОБА_1 на підставі рішення Яготинського районного суду Київської області від 25.04.2016 року ОСОБА_1 являється власницею житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 . З копії акта обстеження житлово-побутових умов господарства гр. ОСОБА_1 від 14.09.2020 року (а.с. 9) вбачається, що з січня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ; ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_4 зареєстровані в даному будинку з 11.07.2017 року, а ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5 зареєстровані за даною адресою з 12.07.2019 року (а.с.56).

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року, справа № 754/613/18-ц провадження № 61-1634св19, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до принципу 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення, вона повинна мати право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері. Дитина повинна мати право на належне харчування, житло, розвиток і медичне обслуговування.

Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Пункт 3 ст.27 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року передбачає, що держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Таким чином, враховуючи вище викладене, а також те, що позивачка надала дозвіл на проживання та реєстрацію в даному будинку відповідачів та їх дітей, що не заперечували сторони в судовому засіданні, а отже, позивачка мала усвідомлювати підстави такого проживання надаючи відповідний дозвіл і усвідомлювати наміри щодо подальшого проживання у будинку відповідачів та мала довідатись, що відповідачі та їх діти не мають іншого житла, в якому б могли зареєструватись, тому право позивача на це майно не може бути захищено, шляхом визнання відповідачів та їх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Отже, тривалий час проживання відповідачів та їх дітей у даному будинку, незалежно від його правового режиму, навіть якщо вони не проживать з 13.03.2020 року не зі своєї волі, а через бажання позивачки, проте в даному будинку залишились речі відповідачів та їх дітей, їх меблі, вони витратили певні кошти на ремонтні роботи та мають намір повентутись до даного будинку, що є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачів та їх дітей в розумінні статті 8 Конвенції.

Так, з вархуванням викладеного позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 13, 76, 81, 89, 258-259, 263, 265, 268, 354, 279, 141 ЦПК України, ст. ст. 71,72 ЖК України, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 1, 8, 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, Декларацією прав дитини, Європейської Конвенції про права дитини, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей та сім`ї Яготинської районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі через Яготинський районний суд апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, після проголошення повного рішення 15 лютого 2021 року, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кисіль О.А.