Постанова

Іменем України

08 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 758/8892/17

провадження № 61-3629св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

треті особи : Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору іпотеки

за касаційною скаргою адвоката Жигальської Юлії Юріївни як представника ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року у складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позову

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши який просила визнати недійсним договір іпотеки від 09 липня 2008 року № 89814, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», банк) і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О. І., зареєстрований у реєстрі за № 447; застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді припинення іпотеки, відомості про що внести до державних реєстрів у встановленому законом порядку; припинити чинність обтяжень та заборон зареєстрованих щодо предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 та внести ці відомості до державного реєстру у встановленому законом порядку.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала про те, що 09 липня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, на забезпечення виконання грошового зобов`язання за яким, 09 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступник якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), і позивачем укладено договір іпотеки № 89814, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2011 року на користь банку солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 225 678,04 дол. США.

13 лютого 2012 року між АТ «УкрСиббанк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») укладено договір факторингу № 2 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2008 року № 0 у розмірі 2 427 665,21 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Позивач указувала на те, що укладала оспорюваний правочин під впливом обману ОСОБА_2 , оскільки останній скористався її юридичною необізнаністю та на той час бажанням стати учасником фінансової організації метою якої є забезпечення фінансового зростання та благополуччя її членів, вмовив позивача укласти такий правочин, а тому вона не розуміла можливих наслідків вчинення цього правочину.

Крім того, на момент укладення договору квартирою, яка була передана в іпотеку, мав право користування син позивача - малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак договір іпотеки був вчинений без дозволу органу опіки та піклування, тому є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 224 ЦПК України.

Також посилалася на те, що правочин вчинено з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», оскільки в іпотечному договорі немає однієї з указаних у частині першій статті 18 істотних умов, адже за умовами договору іпотеки, іпотекодавець не має права робити розпорядження щодо предмета іпотеки на випадок своєї смерті, а лише має право порушити питання про фактичну передачу третім особам предмета іпотеки перед іпотекодержателем, який в свою чергу має право погодити або відмовити у наданні дозволу на таку передачу, а саме право зробити письмове розпорядження іпотекодавця на випадок смерті договором не передбачено.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 04 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених позивачем позовних вимог. На момент укладання договору іпотеки неповнолітній син іпотекодавця права користування квартирою, що є предметом іпотеки, не мав, тому згода органу опіки та піклування для укладання цього договору не вимагалася, а відтак, права неповнолітньої дитини при вчиненні оспорюваного правочину не були порушені.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу адвоката Жигальської Ю. Ю. як представника ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи і положенням матеріального закону. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги. Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 05 березня 2021 року, адвокат Жигальська Ю. Ю. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18, від 13 серпня 2018 року у справі № 307/2980/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 911/1382/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 910/2200/19, від 06 травня 2018 року у справі № 500/74/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 369/1495/16-ц; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

На обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що судові рішення є незаконними і необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд першої інстанції помилково не врахував істотного розширення зобов`язань ОСОБА_1 через порушення статті 18 Закону України «Про іпотеку», а суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про відповідність істотних умов договору вимогам статті 18 Закону України «Про іпотеку».

Як на одну з підстав для застосування наслідків нікчемного правочину позивач посилалась на частину четверту статті 9 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою правочин, який обмежує право іпотекодавця заповідати передане в іпотеку нерухоме майно, є нікчемним.

Через відсутність правової позиції Верховного Суду щодо правильного застосування статті 9 Закону України «Про іпотеку» суди не встановили дійсного змісту договору іпотеки та правильного обсягу прав іпотекодавця, що виникають з нього, внаслідок чого не застосували норму права, що підлягала застосуванню та безпідставно не застосували наслідки нікчемності правочину.

Крім того, договір іпотеки підписано ОСОБА_1 як наслідок погіршення її матеріального становища до стану банкрутства, що є тяжкою обставиною. Станом на 2008 рік законодавство не передбачало процедури банкрутства для фізичних осіб, тому рішення суду, яким би було встановлено вказаний факт позивач надати не має юридичної можливості, однак фінансовий стан позивача, що передував укладенню спірного правочину характеризувався відсутністю коштів для забезпечення її базових потреб у харчуванні і підтриманні здоров`я сім`ї у складі себе та своїх дітей, що було помилково не прийнято до уваги судами попередніх інстанцій.Будучи юридично не освіченою, особою зі слабким характером і складною долею, навіюваною і розгубленою, перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, складно переживаючи розірвання шестирічного шлюбу, залишившись одинокою матір`ю двох дітей у безвихідній фінансовій ситуації та будучи у відчаї, позивач отримала рекомендації від знайомих по релігійній організації навчатись фінансової грамотності у ОСОБА_2 , що і було нею зроблено.

При вчиненні оспорюваного правочину, воля позивача не була пов`язана із наміром та бажанням настання правових наслідків передбачених договором іпотеки, адже її воля обмежувалась виключно наміром покращити своє фінансове становище за рахунок впливу та допомоги ОСОБА_2 як керівника або учасника фінансової організації «Клуб 1000 мільйонерів».

Суди помилково залишили без уваги те, що ОСОБА_2 ввів позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Ігнорування судами попередніх інстанцій житлових прав малолітнього ОСОБА_4 , що мають вираження у праві володіння та користування житловим приміщенням, переданим в іпотеку за нотаріально посвідченим договором є істотним порушенням закону. Укладення договору іпотеки без дозволу органу опіки та піклування свідчить про нікчемність правочину, з огляду на що суди помилково не застосували наслідки недійсності правочину, що є підставою для скасування оскаржуваних рішеннь із задоволенням позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

31 березня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 09 липня 2008 року між банком і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 89814, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою київською державною нотаріальною конторою 19 грудня 2003 року.

Відповідно до копії довідки форми № 3 КП «Житлово-експлуатаційна контора «Покровська» від 27 червня 2008 року № 1375 у квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , 1989 року народження.

На момент вчинення оспорюваного правочину син позивачки - малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не був зареєстрований у спірній квартирі, у судовому засіданні позивач підтвердила, що її син в період укладення договору був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

13 лютого 2012 року між АТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого право вимоги кредитної заборгованості банку до ОСОБА_2 за кредитним договором від 09 липня 2008 року № 0 та до ОСОБА_1 від 09 липня 2008 року за договором іпотеки № 89814, відступлені ТОВ «Кей-Колект».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 09 липня 2008 року № 0 у розмірі 2 427 665 21 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Будь-який правочин може буди визнаний судом вчиненим під впливом обману лише в тому випадку, якщо інша сторона правочину мала реальний умисел на такі дії.

Встановивши, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 навмисно ввів її в оману при укладенні оскаржуваного нею правочину щодо обставин, які мають істотне значення, а юридична необізнаність щодо наслідків укладеного нею правочину та його тлумачення не є помилкою в розумінні частини першої статті 229 ЦК України, суди обґрунтовано вважали, що немає правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки з підстав введення позивача в оману чи з підстав помилки.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право заповідати передане в іпотеку нерухоме майно. Правочин, який обмежує право іпотекодавця заповідати передане в іпотеку нерухоме майно, є нікчемним.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення суми, на яку має бути застрахований предмет іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов`язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов`язання.

У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Згідно з умовами оспорюваного договору іпотеки передбачено, що цей договір укладається на забезпечення виконання грошових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту 1 від 09 липня 2008 року № 0 та договору про надання споживчого кредиту 2 від 09 липня 2008 року № 0.

Суди встановили, що договір іпотеки не містить будь-яких застережень щодо неможливості іпотекодавцем робити розпорядження щодо предмета іпотеки на випадок своєї смерті.

Встановивши, що договір іпотеки містить всі істотні умови договору іпотеки суди обґрунтовано вважали, що підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про іпотеку» для визнання недійсним договору іпотеки немає, адже сама по собі відсутність у договорі пункту про надання дозволу на розпорядження щодо предмета іпотеки на випадок своєї смерті не свідчить про наявність такої заборони.

Крім цього, згідно з частиною четвертою статті 177 СК України, в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки, дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Суди встановили, що позивач з метою укладення договору іпотеки змінила місце реєстрації свого малолітнього сина на час укладення договору іпотеки.

Ураховуючи, що саме по собі неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не є підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування, вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки з таких підстав задоволенню не підлягають.

Оскільки не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, висновки судів про відмову в задоволенні і в інших її вимогах є обґрунтованими, адже вони є похідними вимогами.

Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 199/5134/18, від 13 серпня 2018 року у справі № 307/2980/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 911/1382/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 910/2200/19, від 06 травня 2018 року у справі № 500/74/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 369/1495/16-ц.

Аргументи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи в указаній частині, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Жигальської Юлії Юріївни як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов