ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 621/1359/21

провадження № 22ц/818/5993/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року в складі судді Вельможної І.В.

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позовна заява мотивована тим, що 02 листопада 2019 року близько 17:00 години на автодорозі "Харків-Павлоград" поблизу с. Таранівка відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки "ВАЗ 21093", реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 скоїв наїзд на його сина ОСОБА_4 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці.

У зв`язку із смертю сина йому спричинена моральна шкода, яка виявилась у душевних стражданнях та переживаннях, які він переніс через передчасну та трагічну загибель сина.

Вказав, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована в Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Мега-Гарант» відповідно до полісу АМ/5245113.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Зазначив, що мати загиблого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час смерті ОСОБА_4 у шлюбі не перебував, його шлюб з ОСОБА_6 розірвано 26 вересня 2008 року. ОСОБА_4 був батьком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Отже, до числа осіб, яким належить право на відшкодування моральної шкоди, входять він як батько загиблого, син померлого ОСОБА_8 та дочка ОСОБА_7 .

Зважаючи на коло осіб, яким належить право на одержання компенсації моральної шкоди, належна йому до виплати частка становить 1/3 розміру страхового відшкодування, що в грошовому еквіваленті складає 16 692,00 грн (мінімальна заробітна плата 4173,00*12 розмірів / 3 особи).

Вказав, що 30 квітня 2020 року його представник подав до страховика повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, заяву на виплату страхового відшкодування моральної шкоди від 26 квітня 2020 року з долученням до них документів, що підтверджують факт настання страхового випадку та розмір страхового відшкодування.

Однак, листом № 15-05/2 від 15 травня 2020 року відповідач повідомив його представника про те, що на даний час він аналізує можливість визнання дорожньо-транспортної пригоди, про яку повідомив ОСОБА_3 , страховим випадком за полісом АМ5245113.

Зазначив, що страховик повинен був прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його або прийняти рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Тобто, 15 серпня 2020 року сплинув строк для здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування. Проте, рішення ним прийнято не було.

Просив стягнути з відповідача на його користь 16 692,00 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, та 3000,00 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року позовну заяву задоволено; стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» на користь ОСОБА_1 16 692,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн; стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» до Державного бюджету України судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що стягнення страхового відшкодування нерозривно пов`язано із встановленням вини ОСОБА_3 у дорожньо-транспортній пригоді, та без встановлення його вини обов`язок виплати страхового відшкодування у страховика не виникає. Кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 перебуває на розгляді суду, та вироку ще не ухвалено. Прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування неможливо до набрання законної сили вироком суду у кримінальному провадженні. Також, судом не були встановлені обставини, за якими потерпілому завдані тілесні ушкодження, не встановлено факту можливого компенсування витрат особою, що спричинила ушкодження.

08 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказав, що відсутність остаточного рішення у кримінальному провадженні за фактом дорожньо-транспортної пригоди не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки страхове відшкодування підлягає стягненню з відповідача незалежно від вини в діях водія застрахованого транспортного засобу. Доказів того, що дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого, не надано. Проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні є підставою для переривання строку для прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування в позасудовому порядку, який не є обов`язковим, а не підставою для відмови у позові. Причинно-наслідковий зв`язок між дорожньо-транспортною пригодою та смертю потерпілого підтверджується висновком судово-медичної експертизи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шкода, пов`язана зі смертю потерпілого, заподіяна володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобіля «ВАЗ 21093», цивільно-правова відповідальність якого була застрахована відповідачем, тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування шкоди у передбаченому законом розмірі є обґрунтованими.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 листопада 2019 року приблизно о 17:15 годині в районі 23 км +700 м автодороги "Харків - Павлоград", автомобілем «ВАЗ - 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався від с Таранівка в напрямку смт Первомайський Зміївського району Харківської області, відбувся наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , який рухався в попутному для нього напрямку без освітлювальних приладів, внаслідок чого він загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 9, 18).

03 листопада 2019 року відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001574 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а. с. 9).

З висновку експерта № 12-17/270-Зм/19 від 12 грудня 2019 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_4 стала сукупна тупа травма тіла; тілесні ушкодження могли бути отримані в умовах дорожньо-транспортної пригоди; смерть настала в період часу з 17:00 до 18:00 години 02 листопада 2019 року; до часу настання смерті ОСОБА_4 був нетверезий, при експертизі крові від трупа виявлений етиловий спирт у кількості 1,92 %о (а. с. 10-12).

З висновку експерта № 7/481СЕ-20 від 06 квітня 2020 року вбачається, що у даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 21093», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.2, 12.3, 19.3. Правил дорожнього руху. У даній дорожній обстановці водій велосипеду ОСОБА_4 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 6.2, 6.6 «а», та 19.1 «б» Правил дорожнього руху. У даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 21093», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути зіткнення із велосипедом шляхом виконання ним вимог пунктів 12.3 і 19.3 Правил дорожнього руху. У даній дорожній обстановці запобігання даної дорожньо-транспортної пригоди не визначалися діями водія велосипеду ОСОБА_4 . У даній дорожній обстановці у діях водія автомобіля «ВАЗ 21093», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 12.3 і 19.3 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з вказаною подією. У даній дорожній обстановці у діях водія велосипеду ОСОБА_4 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які знаходяться у причинному зв`язку з подією (а. с. 13-16).

ОСОБА_1 є батьком загиблого ОСОБА_4 (а. с. 17).

Мати ОСОБА_4 - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 24).

ОСОБА_4 на час смерті у шлюбі не перебував, його шлюб з ОСОБА_6 розірвано 26 вересня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 (а. с. 23).

ОСОБА_4 був батьком ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (а. с. 19, 20, 21).

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ВАЗ 21093» ОСОБА_3 була застрахована в Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Мега-Гарант», що підтверджується полісом № АМ/5245113 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі строком дії до 09 листопада 2019 року (а. с. 27).

30 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 направив до страхової компанії повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка трапилась 02 листопада 2019 року, заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою в сумі 16 692,00 грн від 26 квітня 2020 року (а. с. 7, 8, 28-30).

З листа голови правління Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» Погорєлової Н.В. від 15 травня 2020 року № 15-05/2 вбачається, що 11 листопада 2019 року ОСОБА_3 повідомив страхову компанію про настання 02 листопада 2019 року події дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під його керуванням та ОСОБА_4 . Повідомлено, що в даний час він аналізує можливість визнання події дорожньо-транспортної пригоди, про яку повідомив ОСОБА_3 , страховим випадком за полісом АМ5245113 (а. с. 31).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2021 року продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001574 від 03 листопада 2019 року за частиною 2 статті 286 КК України до шести місяців, тобто до 03 листопада 2021 року включно (а. с. 57).

03 червня 2021 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001574 переданий до суду, розгляд справи не закінчено (а. с. 117).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У статті 3 цього Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Загальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, визначений пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Встановлено, що цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 21093», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , на час дорожньо-транспортної пригоди 02 листопада 2019 року застраховано в Акціонерному товаристві «Страхова компанія «Мега-Гарант».

Причинний зв`язок між діями водія ОСОБА_3 та дорожньо-транспортною пригодою, яка призвела до загибелі ОСОБА_4 , підтверджується висновком експерта № 12-17/270-Зм/19 від 12 грудня 2019 року та висновком експерта № 7/481СЕ-20 від 06 квітня 2020 року.

Отже, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок неї загинув ОСОБА_4 , в страховика виник обов`язок виплатити позивачу - батьку загиблого, страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого.

Обставин відсутності підстав для здійснення страхового відшкодування у виді шкоди, заподіяної смертю потерпілого, страховиком доведено не було.

З урахуванням того, що на день дорожньо-транспортної пригоди мінімальна заробітна плата була встановлена на рівні 4173,00 грн, а також, що потерпілий мав двох дітей, судом першої інстанції правильно визначено розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню зі страхової компанії на користь позивача в сумі 16 692,00 грн (із розрахунку 4173,00 грн х 12 / 3).

Доводи апеляційної скарги страхової компанії про те, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду настає лише за наявності вини водія, та до закінчення розгляду кримінальної справи він не має підстав для виплати страхового відшкодування, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19, провадження № 61-6775 св 20, від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17, провадження № 61-22598св18.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Лише доведення факту настання смерті потерпілого внаслідок непереборної сили або його умислу може бути підставою для звільнення страховика від обов`язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідачем не доведено ані наявності непереборної сили, ані тих обставин, що потерпілий ОСОБА_4 , який помер внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання дорожньо-транспортної пригоди зі смертельним наслідком, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди.

У відповідності до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Однак, зазначені правила стосуються порядку прийняття страховиком рішення про страхову виплату у позасудовому порядку, та не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи, що за загальним правилом, визначеним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язок страховика щодо відшкодування шкоди, завданої за участю забезпеченого транспортного засобу, настає за умови, що є правові підстави для цивільно-правової відповідальності особи, відповідальність якої застрахована, та зважаючи на те, що предметом спору, що виник між сторонами, є відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає правильним застосування до цих відносин вимог статті 1167 ЦК України, відповідно до частини другої якої моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, зокрема фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Зважаючи на викладене, відсутність остаточного рішення суду за результатами розгляду кримінального провадження щодо дорожньо-транспортної пригоди не є підставою для відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів враховує, що дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу сталася ще в листопаді 2019 року (два роки тому), а питання щодо кримінальної відповідальності ОСОБА_3 досі не вирішено, що призвело до триваючого порушення права позивача на відшкодування завданої йому смертю сина моральної шкоди та необхідності здійснювати захист цього права в судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що позивач достатньо часу очікував результату розгляду кримінального провадження та звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування у квітні 2020 року, через півроку після дорожньо-транспортної пригоди, тому зупинення відповідачем розгляду питання щодо здійснення страхової виплати порушує принцип пропорційності, в той час як ухвалене судом першої інстанції рішення про задоволення позову забезпечує розумний баланс між інтересами сторін та враховує особливість предмета спору, значення розгляду справи для учасників, а також відсутність правових підстав вважати, що в результаті розгляду кримінальної справи відпадуть підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу смертю сина.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що судом не встановлено факту можливого компенсування витрат особою, що спричинила ушкодження, є безпідставними, оскільки відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн апеляційна скарга Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» не містить, тому підстав для перегляду і скасування рішення суду першої інстанції в цій частині не вбачається.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення

Оскільки апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Гарант» - залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 10 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.