РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2021 року Провадження №2/425/27/21

Справа №425/2692/20

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретарка судових засідань Брудницька О.В., учасники справи: позивач ОСОБА_1 та його адвокат: Брошко Ігор Васильович, відповідачка ОСОБА_2 та її адвокат: Воронко Віталій Васильович, розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , якою просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Процесуальні дії у справі.

З урахуванням отриманої з відповідного органу інформації щодо реєстрації місця проживання відповідача, ухвалою від 16 жовтня 2020 року суд відкрив провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 09 листопада 2020 року, о 10 годині 00 хвилин, у приміщенні зали судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області.

Дев`ятого листопада 2020 року в підготовчому судовому засіданні була оголошена перерва до 25 листопада 2020 року 11 години 30 хвилин. А 25 листопада 2020 року, суд своєю ухвалою, закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду по суті на 18 грудня 2020 року.

Однак для надання можливості учасникам у справі подати суду додаткові докази, суд відклав розгляд справи на 15 січня 2021 року, прийнявши до цього відзив на позов з доказами та задовольнивши клопотання представника позивача про виклик і допит двох свідків, яке він заявив одразу після пояснень відповідачки про незгоду із відомостями Акту, який вони підписали. 15 січня 2021 року суд прийняв від адвоката відповідачки додаткові докази, заслухав пояснення учасників у справі, але відмовив у задоволенні клопотання відповідачки про виклик і допит двох свідків, з підстав недотримання положень частини 2 і 3 статті 91 ЦПК України. Також, суд оголосив перерву у судовому засіданні та відклав розгляд справи до 05 лютого 2021 року, 09 години 30 хвилин, про що всі учасники у справі були повідомлені під розписку, і суд окремо узгодив з кожним учасником справи дату, час і місце її розгляду.

П`ятого лютого 2021 року в судове засідання з`явився представник позивача та свідок: ОСОБА_3 , а інші учасники справи не з`явились, хоча були повідомлені належним чином. Позивач у поданому клопотанні просив справу розглянути без його участі, за участю його представника. Відповідач не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідачки подав суду клопотання в якому просив відкласти розгляд справи, але чомусь вважав, що воно призначено на 10 годину, хоча воно було призначено на 09 годину 30 хвилин (і дата, час і місце розгляду справи попередньо і одразу узгоджувалось як із ним, так і з іншими учасниками справи, і він не повідомляв суд про те, що він не зможе взяти участь у справі в узгоджений час). Причину для відкладення, представник відповідачки вказав його зайнятість під час слідчих дій в кримінальному провадженні, але представник відповідачки не зазначив жодних відомостей про те, яке саме кримінальне провадження він має на увазі, а головне яке він має до нього відношення, і що його участь у ньому була обов`язковою, і чому він не мав реальної можливості прибути в судове засідання для розгляду цієї справи, а надав перевагу іншій з урахуванням того, що суд узгоджував з ним дату, час і місце розгляду саме цієї справи і він не заявив про неможливість прибуття. І доказів, які могли би підтвердити такі обставини, представник відповідачки також не надав.

У зв`язку із чим, через неявку відповідачки без повідомлення нею про причини своєї неявки та неявку її представника, причини неявки якого суд визнав не поважними, на підставі частини 1 статті 223 та пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, суд проводив розгляд справи за відсутності відповідачки та її представника, про що була постановлена ухвала без виходу суду до нарадчої кімнати.

Також безпосередньо у судовому засіданні ухвалою, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, суд задовольнив клопотання представника позивача про те, щоби суд не допитував свідка ОСОБА_4 , у зв`язку із тим, що він дуже хворий і нині пересувається тільки по квартирі.

Стислі позиції позивача та відповідача.

Позиція позивача полягала у тому, що у червні 2004 року, він зареєстрував своє право власності на будинок АДРЕСА_1 , отриманий у спадщину. Перед укладенням шлюбу з відповідачкою, на її прохання, позивач надав їй право користування своїм будинком і вона зареєструвала в ньому своє місце проживання. Але відповідачка виїхала з будинку зі своїми речами і більше не поверталась, і тепер живе за іншою адресою, але добровільно не бажає змінити реєстрацію свого місця проживання, хоча шлюб між ними розірваний, і вона, відповідно втратила право користування його будинком, оскільки відпала підстава через яку позивач надав їй право користування своїм будинком. А наведене, обмежує його право користування і розпорядження його будинком. І оскільки відповідачка також не сплачує комунальні послуги, це створює йому і перешкоди у користуванні його власністю.

Разом з цим суд враховує пояснення адвоката позивача про те, що позивач не має знань у сфері права, а тому серед його підстав позову, хоча позивач написав і нечітко, є втрата відповідачкою сімейного зв`язку із позивачем, що є самостійною підставою для задоволення його позову. І ці пояснення адвокат позивача давав у присутності і відповідачки, і її адвоката проти чого вони не заперечували та пояснили суду що розуміють і таку підставу позову.

Позиція відповідачки та її адвоката полягала в тому, що на момент розгляду справи, відповідачка дійсно вже не проживає у будинку позивача, але позов не підлягає задоволенню, бо відповідачка є інвалідом ІІ групи і немає власного житла, а задоволення позову може призвести до негативних наслідків для неї. Зокрема, адміністративну відповідальність у зв`язку із проживанням без реєстрації місця проживання. Крім того, позивач не конкретизує у чому саме полягають перешкоди з боку відповідачки у користуванні позивачем своїм будинком, і чим реєстрація відповідачки перешкоджає повноцінно користуватись і розпоряджатись своїм майном.

Разом з цим під час надання пояснень суду, відповідачка підтвердила, що на момент розгляду справи, вона вже дійсно проживає за іншою адресою та прйняла рішення проживати не з позивачем, з власної ініціативи.

Встановлені судом обставини, на підставі доказів і аргументів сторін.

17 травня 2004 року, державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори Ковтун О.В., ОСОБА_1 були видані свідоцтво про право на спадщину за законом та свідоцтво про право на спадщину за заповітом. До складу спадкового майна, після смерті ОСОБА_5 , увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 3,5). І 24 травня 2004 року, ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на зазначене спадкове майно (а.с. 4,6).

22 жовтня 2019 року, у будинку ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвала своє місце проживання ОСОБА_2 (а.с.9).

23 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, але рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 серпня 2020 року, що набрало законної сили 28 вересня 2020 року, шлюб між ними був розірваний (а.с. 8).

Відповідно до акту про встановлення фактичного місця проживання від 02 жовтня 2020 року, складеного у присутності сусідів-свідків ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), за адресою: АДРЕСА_1 , проживає власник будинку ОСОБА_1 , а колишня дружина власника - ОСОБА_2 з 01 вересня 2019 року в зазначеному будинку не проживає, її особистих речей у будинку не має (а.с. 10).

За показами свідка ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює на посаді охоронця в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Рубіжне-Агро», пенсіонер, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ): ОСОБА_6 з ОСОБА_2 познайомила її сестра, і ОСОБА_7 надав їй можливість користуватись будинком. І після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб між собою. Оскільки вона з липня 2018 року кожні три дні приходить до ОСОБА_9 допомогати у побуті вона бачила, що ОСОБА_2 не проживає разом з ОСОБА_10 на постійній основі, з вересня 2019 року, і її особистих речей, які забрала донька ОСОБА_11 , в будинку вже не має.

ОСОБА_8 заперечувала факт її не проживання на постійній основі в будинку ОСОБА_9 з вересня 2019 року, але визнала факт того, що після телефонної розмови із ОСОБА_10 , яка відбулась 04 липня 2020 року, вона прийняла рішення змінити місце свого проживання і захотіла жити окремо від нього. І з того часу, тобто з 04 липня 2020 року вона дійсно не проживає в будинку ОСОБА_9 , оскільки проживає у квартирі своєї сестри.

Суд вважає встановленими і ті обставини, що і ОСОБА_7 , і ОСОБА_8 являються інвалідами ІІ групи (а.с.11,46,69). Проте, з огляду на довідку до Акту огляду МСЕК, ОСОБА_8 може працювати у спеціально створених умовах (а.с.46 та 69).

Також суд вважає встановленою ту обставину, що ОСОБА_8 дійсно не має у своїй власності жодного житла (а.с.45,50), а її доходами є виключно пенсія, щомісячний розмір якої складає 2100 гривень (а.с.67,68).

Оцінка суду щодо змісту спірних правовідносин.

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачкою виникли цивільні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права користування відповідачкою будинком позивача, як між власником та колишнім членом сім`ї власника житла.

Оцінка суду щодо права.

Положення частини 1 статті 41 Конституції України кожному гарантують його право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю.

Такі правомочності, як користування і розпорядження своєю власністю, з огляду на положення частини 1 статті 405 Цивільного кодексу України, дійсно дають можливість власнику житла визначати те житлове приміщення, яке мають право зайняти члени його сім`ї, які проживають разом із ним. Тобто тільки власник житла може надавати право користування ним членам своєї сім`ї, але незважаючи на це, для них його майно залишається чужим.

Як вказано у частині 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Однак припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, є окремою, самостійною та достатньою підставою для припинення сервітуту, тобто припинення права користування чужим майном (пункт 4 частини 1 статті 406 ЦК України). Також суд враховує, що в силу положень частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають юридичне значення.

Як вже було встановлено судом, позивач встановив сервітут для відповідачки 22 жовтня 2019 року, оскільки вважав її членом своєї сім`ї (дружиною) та безпосередньо уклав з нею шлюб 23 жовтня 2019 року, внаслідок чого вони набули статус подружжя.

Але, рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 26 серпня 2020 року, що набрало законної сили 28 вересня 2020 року, шлюб між ними був розірваний. Таким чином, з урахуванням положень частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України, позивач та відповідачка втратили статус подружжя 28 вересня 2020 року, а отже відповідачка втратила і статус члена сім`ї позивача. При цьому суд узяв до уваги те, що відповідачка визнала той факт, що з 04 липня 2020 року вона вже не проживає у будинку позивача, з власної ініціативи, а з 28 вересня 2020 року, вона юридично втратила статус члена сім`ї позивача.

Отже, суд погоджується із тим, що право користування відповідачкою будинком позивача припинилось через припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто суд погоджується із тим, що внаслідок розірвання шлюбу позивачем із відповідачкою вона втратила із ним сімейний зв`язок, оскільки перестала бути його дружиною. Також суд враховує, що відповідачка не має і статусу особи, яка постійно із ним проживає, пов`язана спільним побутом та взаємними правами та обов`язками, оскільки на момент розірвання шлюбу, відповідачка вже фактично не проживала із позивачем у його будинку.

І оскільки відповідачка не визнає вимог позивача, суд погоджується із тим, що нею порушується право позивача на користування і розпорядження своєї власністю, позаяк повною мірою скористатись цими правами він не може. Тут суд відзначає, що він не може погодитись із позивачем, що відповідачка створює йому які-небудь фактичні перешкоди у користуванні і розпорядженні його будинком, і тут поділяє думку адвоката відповідачки.

Проте суд погоджується із тим, що своїм не визнанням припинення правовідношення, яке виникло між позивачем та відповідачкою (сервітутні правовідносини), а також тим, що не змінює реєстрацію свого місця проживання, остання створює юридичні перешкоди позивачу у вільному користуванні і розпорядженні своїм правом власності, оскільки є людиною, яка не визнає припинення сервітуту. Таким чином створюючи для позивача умови правової невизначеності. Отже, право власності позивача на будинок слід захистити.

Положення частини 1 статті 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

А положення пункту 7 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України прямо вказують на те, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути і припинення правовідношення.

Тому суд бачить можливим задовольнити позов, але частково. Зокрема, задовльнити його шляхом припинення сервітуту відповідачки щодо будинку позивача, тобто шляхом саме припинення (а не втрати) права користування відповідачкою будинком позивача. Оскільки саме такий спосіб захисту права власності позивача буде ефективним, адекватним порушенню та таким, що відповідає підставі позову та сформульованій позивачем позовній вимозі, з урахуванням пояснень його адвоката. А у визнанні відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Задовольняючи позов суд дуже уважно поставився до того, що відповідачка є інвалідом ІІ групи і дійсно не має у своїй власності жодного житла (а.с.45,50), а її доходами є виключно пенсія, щомісячний розмір якої складає 2100 гривень. Суд прекрасно усвідомлює важкість приватного і сімейного життя відповідачки, у таких умовах майнового стану, в яких вона опинилась.

Але суд відзначає, що частина 1 статті 47 Конституції України, яка гарантує кожному його право на житло, чітко встановлює, що саме держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. При цьому, частина 2 статті 47 Конституції України гарантує, що громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою або органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Таким чином, реалізація права громадян на житло - це позитивний обов`язок держави, і він не може і не повинен вирішуватись за рахунок власності інших громадян. Тобто, забезпечення відповідачкою житлом не може вирішуватись за рахунок власності позивача. Також суд відначає, що відповідачка не позбавлена повністю працездатності і має можливість працювати, хоча і у спеціально створених умовах.

Суд усвідомлює, що рішення про припинення права користування відповідачкою житлом позивача є формою позбавлення її житла. Однак, по-перше, відповідачка вже фактично позбавлена житла позивача, при цьому це відбулось з її ініціативи. По-друге, суд відзначає, що дотримуючись частини 3 статті 47 Конституції України, суд припиняє право користування відповідачки на підставі закону, зокрема пункту 4 частини 1 та частини 2 статті 406 ЦК України та пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. І суд вважає, що цей закон переслідує легітимну мету (захист права власності позивача), такий засіб як позбавлення права користування чужою власністю є необхідним у демократичному суспільстві (оскільки переслідує легітимну мету) і цей засіб, для досягнення цієї мети, є адекватним вказаній меті та порушенню, що має місце, але яке слід усунути.

Також суд враховує правові висновки, наведені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа №447/455/17), щодо застосування норм Конвенції з прав людини та основоположних свобод та норм Цивільного кодексу України, як самостійно, так і у їх співвідношенні із нормами Житлового кодексу Української УРСР. А також і висновки про те, що суть позовних вимог повинна оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

А тому суд констатує, що відповідачка втратила статус члена сім`ї позивача, через втрату сімейного зв`язку, отже припинилась підстава через яку був встановлений сервітут; до подання позивачем позову, відповідачка сама прийняла рішення змінити місце проживання, на що вказувала у своїх поясненнях; відповідачка забезпечена житлом, хоча і за рахунок своєї сестри вже більше 7 місяців; позивач категорично не бажає аби відповідачка мала право користування його житлом (будинком).

Тому суд вважає, що застосований ним захід є пропорційним втручанням у право відповідачки, для захисту порушеного права позивача, особливо зважаючи на те, що фактично, вона сама вже звільнила будинок позивача.

І суд знову повторює, що він розуміє в яких складних життєвих умовах наразі перебуває відповідачка. Але на думку суду, вони є не настільки загрозливими для її життя і здоров`я та її приватного і сімейного життя, яке вже склалось без позивача, аби суд залишив за відповідачкою право користуватись житлом позивача.

Суд враховує і аргументи адвоката відповідачки, що задоволення позову може призвести до негативних наслідків для відповідачки, зокрема настання адміністративної відповідальності у зв`язку із проживанням без реєстрації місця проживання. Але суд констатує, що це є тільки припущенням її представника. І оскільки суд не має компетенції на те, аби вирішувати при розгляді цивільної справи питання наявності або відсутності в діянні будь-якої людини складу адміністративного правопорушення, тим більше за діяння, яке ще не має місце, і незрозуміло при яких умовах воно буде мати місце, суд не буде давати юридичну оцінку такому діянню. Однак суд стверджує, що для розгляду позову позивача, з огляду на встановлені судом обставини, така гіпотетична та недоведена імовірність не може бути підставою для того, аби суд відмовив у задоволенні позову.

Таким чином у цій справі, на думку суду, у балансі інтересів сторін переважає інтерес позивача, який і слід захистити способом, що вказаний судом вище.

Оцінка і висновок суду щодо судових витрат.

Ні позивач, ні відповідачка не заявляли суду про необхідність здійснення розподілу судових витрат. При цьому суд враховує, що і позивач, і відповідачка є інвалідами другої групи, а тому вони звільнені від сплати судового збору.

За таких обставин, підстав для розподілу судових витрат - не має. Тож суд їх не проводить.

Таким чином, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,133-142,211,213,217,220-222,244-248,258,259,263-265,268,272,273,351,352,354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Припинити право користування ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 14 лютого 2021 року.

Суддя - Д.С. Коваленко