ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/414/18Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.Б.
Провадження № 22-ц/817/1195/21 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Хома М. В., Шевчук Г. М.,

секретар сз - Романська К.М.

з участю позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Братівника І.В., відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Микитовича П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 604/414/18 (провадження № 22-ц/817/722/21, № 22-ц/817/1195/21) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 07.04.2021 року і за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Братівника І.В. на додаткове рішення цього ж суду від 17.08.2021 року, ухвалене суддею Сташків Н.Б., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 15.09.2012 року він уклав з відповідачами договір позики, відповідно до якого передав, а позичальники отримали позику у сумі 3 000 доларів США та зобов`язались повернути кошти до 31.12.2012 року. ОСОБА_1 вказав, що відповідачі зобов`язання за договором не виконали, повернули лише 100 доларів США двома платежами по 50 доларів США, тому просив стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в його користь заборгованість за договором позики в сумі 75185,00 гривень.

Крім того, за прострочення виконання грошового зобовязання на підставі статті 625 ЦК України ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів три відсотки річних за період з 01.01.2013 року по 17.04.2018 року, що становить 11939,00 гривень та пеню відповідно до статті 549 ЦК України за період з 01 січня 2013 року по березень 2018 року в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що становить 117457,52 гривень. Отже, загальна сума боргу становить 204581, 52 гривні, яку позивач просив стягнути з відповідачів.

ОСОБА_1 зазначив, що під час розгляду справи ОСОБА_3 повернув йому за борговою розпискою від 15.09.2012 року ще 100 доларів США. Тому, позивач зменшив позовні вимоги, просив стягнути із відповідачів у його користь загальну суму боргу в розмірі 201737,69 гривень.

8.08.2018 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що позичені у ОСОБА_1 кошти були йому повернуті ще в грудні 2012 року. Тоді ж ОСОБА_1 повернув ОСОБА_3 розписку від 15.09.2012 року, яка й зберігалась у відповідача. Обставина щодо повернення коштів підтверджується тим, що ОСОБА_1 понад 5 років не звертався до суду з вимогою про стягнення боргу, а подав заяву лише тоді, коли у неї виник спір з ОСОБА_3 з приводу поділу майна. Згідно наданої розписки, грошові кошти вони мали повернути у строк до 31 грудня 2012 року, таким чином, термін позовної давності, в межах якого позивач міг звернутись до суду з вимогою про стягнення заборгованості закінчився 31 грудня 2015 року. Крім того, ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву зазначила, що доводи про переривання строку позовної давності є безпідставними, оскільки вона не вчиняла жодних дій, які б свідчили про визнання боргу перед позивачем. Так, в матеріалах справи, яка розглядалась Підволочиським районним судом, за позовом ОСОБА_3 до неї про визнання права власності, поділ майна подружжя є копія розписки від 15.09.2012 року. Однак, ця розписка не містить жодних написів про часткове повернення коштів на зворотній сторінці. Таким чином, існує факт фальсифікації доказів, тому буде заявлятись клопотання про призначення експертизи. Крім того, звертає увагу на той факт, що ОСОБА_3 в позовній заяві до неї про визнання права власності, поділ майна подружжя просив визнати борг перед ОСОБА_1 в сумі 3000 доларів США спільним боргом подружжя. Згадки про будь-яке часткове погашення боргу у цій заяві зазначено не було. Вважає, що ОСОБА_3 , який перебуває з ОСОБА_1 у дружніх стосунках, разом із позивачем з метою створення обставин переривання строку позовної давності, вчинили написи на звороті боргової розписки про ніби-то часткове повернення боргу 14.09.2014 року та 09.04.2017 року.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 07.04.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Ухвалою Підволочиського районного суду від 5.05.2021 року внесено виправлення у рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області у цивільній справі № 604/414/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, а саме датою ухвалення рішення вважати 07 квітня 2021 року. Абзац третій резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення».

Додатковим рішенням Підволочиського районного суду від 17.08.2021 року доповнено резолютивну частину рішення Підволочиського районного суду від 07 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу, абзацом: «Стягнути з позивача ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 оплачені нею та документально підтверджені судові витрати за проведення судової фізико-хімічної експертизи в розмірі 17 000 гривень».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Підволочиського районного суду від 07.04.2021 року, постановивши нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

ОСОБА_1 вказав, що судом не враховано те, що відповідачі належно не виконали зобов`язання згідно договору позики від 15.09.2012 року, кошти у повному обсязі не повернуті. Позивач зазначив, що він не повертав відповідачам оригінал боргової розписки. Вказане свідчить про те, що боржники не повернули позичені кошти.

Також, ОСОБА_1 не погодився з висновком суду про те, що він пропустив строк позовної давності, посилаючись на те, що боржник ОСОБА_3 частково сплачував борг, тому строк позовної давності переривався. Так, ОСОБА_3 тричі частково погашав заборгованість, зокрема 14.09.2014 року повернув 50 доларів США, 09.04.2017 року повернув 50 доларів США, а 01.11.2020 року повернув йому 100 доларів США. ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку із відсутністю у нього боргової розписки в момент часткового повернення заборгованості записи про суми та дату їх здійснення фіксувались на мобільному телефоні, а згодом були перенесені до тексту боргової розписки. Позивач зазначив, що законодавство не містить заборони щодо внесення записів до боргової розписки пізніше дати отримання позичених коштів, отже має місце переривання строку позовної давності.

У серпні 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, просила відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідачка зазначила, що кошти, які вони з відповідачем ОСОБА_3 отримали від ОСОБА_1 , були йому повернуті ще в грудні 2012 року, про що вона вказувала у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 до неї у справі про визнання права власності, поділ майна подружжя. ОСОБА_2 вказала, що її колишній чоловік відповідач ОСОБА_3 , керуючись мотивом особистої неприязні, яка виникла у звязку з розлученням та поділом майна подружжя, разом із позивачем ОСОБА_1 з метою створення обставин переривання строку позовної давності, без її згоди вчинили написи на звороті боргової розписки про ніби-то часткове повернення боргу 14.09.2014 року та 09.04.2017 року. Також, ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 з метою неправомірного заволодіння її майном визнав вимоги позовної заяви ОСОБА_1 .

Відповідачка вказала, що згідно висновку судової експертизи підтверджено той факт, що написи на розписці від 15.09.2012 року про часткове повернення боргу ОСОБА_3 вчинені набагато пізніше тих дат, які вказані у розписці, тобто в суді установлено, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про повернення боргу і не подав доказів щодо переривання строку позовної давності. Боргова розписка перебувала у позивача, тому доводи апеляційної скарги про те, що суми та дата повернення боргу фіксувались у мобільному телефоні, а згодом були перенесені до тексту боргової розписки є безпідставними та свідчать лише про бажання уникнути застосування судом строку позовної давності.

Після проведення підготовчих дій, в судовому засіданні 16.09.2021 року колегії суддів апеляційного суду стало відомо про те, що судом першої інстанції ухвалене додаткове рішення у цій справі від 17.08.2021 року, яке до матеріалів справи не долучене.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16.09.2021 року цивільну справу № 604/414/18 направлено до Підволочиського районного суду на дооформлення для виправлення недоліків (долучення додаткового рішення Підволочиського районного суду від 17.08.2021 р., інших матеріалів, які розглянуті судом першої інстанції) протягом десяти днів з моменту отримання судом справи.

11.10.2021 року Підволочиський районний суд направив справу до апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1

14 жовтня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Братівник І.В. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Підволочиського районного суду від 17.08.2021 року, у якій просить його скасувати, посилаючись на те, що суд безпідставно стягнув з позивача судові витрати за проведення судової експертизи в сумі 17 тисяч гривень, оскільки ОСОБА_1 визнавав обставини, які були установлені експертом, тому не було необхідності проводити експертизу.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 25.10 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Братівника І.В. на додаткове рішення Підволочиського районного суду від 17.08.2021 року, а ухвалою колегії суддів Тернопільського апеляційного суду від 24.11.2021 року справа № 604/414/18 призначена до розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Братівник І.В. апеляційні скарги підтримали, просили скасувати рішення Підволочиського районного суду від 07.04.2021 року, постановивши нове судове рішення, яким задовольнити позов. Крім того, просили скасувати додаткове рішення цього ж суду від 17.08.2021 року.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник заперечили щодо задоволення апеляційних скарг, просили судові рішення залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 адвоката Братівника І.В. не підлягають до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про захист свого права. Суд вважав, що надані ОСОБА_1 та його представником докази не дають підстав для висновку про переривання перебігу позовної давності та не подано заяви про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Статтею 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором

Як видно із розписки від 15.09.2012 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 позичили в ОСОБА_1 3000 доларів США, які зобовязались повернути до 31.12.2012 року.

Під час розгляду справи відповідачі підтвердили факт отримання коштів у ОСОБА_1 згідно боргової розписки. Разом з тим, відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що кошти були повернуті позивачу ще в грудні 2012 року.

Як вбачається із відомостей, зазначених на звороті боргової розписки від 15.09.2012 року, ОСОБА_3 14.09.2014 року повернув ОСОБА_1 частину боргу в сумі 50 доларів США, в чому і розписався, а ОСОБА_1 вказану суму коштів отримав. Крім того, ОСОБА_3 09.04.2017 року повернув ОСОБА_1 частину боргу в сумі 50 доларів США, а ОСОБА_1 вказану суму коштів отримав.

Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву про застосування строку позовної давності при вирішенні спору. ОСОБА_2 вказала, що дати, які зазначені у розписці від 15.09.2012 року, щодо повернення ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_1 сум боргу у розмірі по 50 доларів США написані не тим числом, яке зазначене у борговому документі, а значно пізніше, тобто тоді, коли у ОСОБА_3 і ОСОБА_1 виникло бажання заволодіти її майном. Дата вчинення у розписці відомостей щодо повернення частини боргу, на її думку, має ключове значення, а зазначення дат вчинення такого напису саме 14.09.2014 року і 09.04.2017 року, тобто до закінчення трьох річного строку позовної давності, свідчить про намір штучного переривання строку позовної давності.

Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Частиною 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Договором позики, оформленим розпискою, позичальники зобов`язалися повернути позику до 31.12.2012 року, тобто строк виконання зобов`язання чітко визначений правочином.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики лише 20.04.2018 року, тобто після спливу трьох річного строку, визначеного ст. 257 ЦК України, колегія суддів вважає вірним висновок суду про відмову у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності.

При цьому, матеріали справи не містять будь - яких заяв чи клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги про те, що перебіг позовної давності перервано вчиненням відповідачем ОСОБА_3 дій, які свідчать про визнання боргу.

ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_3 14.09.2014 року повернув йому частину боргу в сумі 50 доларів США, а 09.04.2017 року ОСОБА_3 повернув ще 50 доларів США, отже строк позовної давності перервано.

Частиною 1 статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до ч. 3 статті 12, ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Згідно висновку Київського експертно-дослідного центру № 14879 за результатами проведення фізико-хімічної експертизи документів від 10.02.2020 року в ц/с № 604/414/18 вбачається, що вік записів громадянина ОСОБА_3 про повернення 50 доларів США від 14.09.2015 року та про повернення 50 доларів США від 09.04.2017 року, на зворотній стороні розписки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , наданої ОСОБА_1 , про позику в останнього грошових коштів в сумі 3 000 доларів від 15.09.2012 року, не відповідає вказаним датам.

Пунктом другим висновку вказано, що записи про повернення 50 доларів США від 14.09.2015 року та про повернення 50 доларів США від 09.04.2017 року виконувались пізніше зазначених дат, а саме - в період лютий 2018 - серпень 2017 року (а.с.99-114, т.1).

Таким чином судом, із урахуванням наявних у справі доказів, вірно установлено, що записи на зворотній стороні розписки про повернення грошових коштів виконані не у той час, який зазначений у розписці, а значно пізніше і на час, коли між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існував судовий спір щодо розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Доводи ОСОБА_1 про те, що записи про повернення сум боргу та дату їх здійснення фіксувались ним на мобільному телефоні, а згодом були перенесені до тексту боргової розписки, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки позивач не подав будь-яких доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнали факт пізнішого вчинення записів про повернення боргу уже після проведеної судової фізико-хімічної експертизи.

Позивач зазначив, що законодавство не містить заборони щодо внесення записів до боргової розписки пізніше дати отримання позичених коштів, отже має місце переривання строку позовної давності. Однак, ОСОБА_1 не подав доказів про те, що позичені кошти йому повертались саме 14.09.2015 року та 09.04.2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Отже, у справі відсутні докази щодо переривання перебігу строку позовної давності.

Крім того, колегія суддів вважає не обгрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 на додаткове рішення Підволочиського районного суду від 17.08.2021 року, тому вважає, що в її задоволенні слід відмовити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Братівник І.В. зазначив, що позивач ОСОБА_1 визнавав у суді ті обставини, що записи про повернення коштів у борговій розписці виконані пізніше тих дат, які вказані у розписці, тому не було необхідності для призначення судової фізико-хімічної експертизи та стягнення з нього коштів за її проведення.

Однак, у справі відсутні відомості щодо визнанням позивачем вказаних обставин до проведення судової фізико хімічної експертизи. Більше того, із змісту ухвали Підволочиського районного суду від 03.12.2018 року про призначення експертизи видно, що представник позивача заперечував щодо її проведення, посилаючись на те, що ОСОБА_2 свідомо затягує розгляд справи і експертиза не матиме значення для вирішення спору.

Тому, колегія суддів вважає, що суд, із урахуванням статті 141 ЦПК України, вірно стягнув з позивача в користь ОСОБА_2 оплачені нею судові витрати за проведення судової фізико хімічної експертизи в розмірі 17000 гривень.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

У відповідності до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, підстави для скасування рішення суду, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 07.04.2021 року та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Братівника І.В. на додаткове рішення Підволочиського районного суду від 17.08.2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 07.04.2021 року та додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17.08.2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 09.12.2021 року.

Головуючий

Судді