ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/295/20 Головуючий суддя І інстанції Штих Т. В.
Провадження № 22-ц/818/3029/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівни, третя особа ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,8 кв.м. від 17.02.2012, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. зареєстрований в реєстрі за № 505; визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень підвалу № XVI, XXI в літ. А-4 в буд. АДРЕСА_2 загальною площею 67,2 кв.м. від 17.02.2012, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. зареєстрований в реєстрі за № 509.

Позов мотивовано тим, що 17 лютого 2012 року між нею та її дочкою, ОСОБА_2 , було укладено два договори дарування: договір дарування квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,8 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. зареєстрований в реєстрі за № 505, та договір дарування нежитлових приміщень підвалу № XVI, XXI в літ. А-4 в буд. АДРЕСА_2 загальною площею 67,2 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. зареєстрований в реєстрі за № 509.

У 2017 році, у зв`язку із потребою в грошових коштах позивач вирішила продати спірне майно, для чого звернулась до доньки із проханням сприяти в цьому, однак відповідач на таку пропозицію відповіла відмовою.

Позивач зазначає, що між нею та відповідачем була домовленість про те, що право власності на спірне майно переходить до відповідача після її смерті. Наміру дарувати за свого життя квартиру у позивача ніколи не було.

Позивач вказує, що її внутрішня воля ніколи не була спрямована на безоплатне відчуження квартири іншій особи. За словами позивача іншого житла, ніж вказана квартира, у неї немає, вона в цій квартирі постійно проживає, ніколи її не залишала, здійснювала усі комунальні платежі, несла витрати на її обслуговування та утримання.

У зв`язку із зазначеним позивач вважає укладені договори дарування фіктивними, а тому просить суд визнати їх недійсними.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скарга мотивована тим, що судом безпідставно не прийнято до уваги рішення, які ухвалені в інших справах за участю тих самих осіб, які у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України мають преюдиціальну силу для справи.

Вказує, що постановою касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 20 травня 2020 року у справі № 638/14775/17 позов ОСОБА_2 задоволено, дії відповідачі з передачі спірної нерухомості ОСОБА_4 визнані протиправними.

Безпідставно судом відхилено доводи позивача про відсутність фактичної передачі спірного майна ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Чаплинський О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що договори дарування не суперечать нормам ЦК України і іншим актам цивільного законодавства. На даний час власником квартири є ОСОБА_3 . Вказує, що звернення позивача з позовом свідчить про бажання матері ОСОБА_1 допомогти дочці уникнути звернення стягнення на майно внаслідок неналежного виконання нею своїх боргових зобов`язань перед ОСОБА_4 .

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання та їх явка не була визнана судом обов`язковою, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її апеляційному у розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції рішення мотивував тим, що дії позивача та відповідача були спрямовані на реальне настання наслідків, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що оспорювані правочині є фіктивними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК Кодексу, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Також до аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 березня 2021 року у справі №185/11584/19 та від 15 березня 2021 року у справі №754/14704/19-ц.

Судом першої інстанції встановлено, 7 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. зареєстрований в реєстрі за № 505, та договір дарування нежитлових приміщень підвалу № XVI, XXI в літ. А-4 в буд. АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Єніною Л.В. зареєстрований в реєстрі за № 509.

Також судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , та відповідач, ОСОБА_2 , є відповідно матір`ю і дочкою.

Зі змісту оспорюваних договорів дарування вбачається наступне.

Відповідно до п. 2.1. договору дарування квартири від 17.02.2012 року вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, зокрема ст.ст. 726, 727 ЦК України, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину. Дарувальниця стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства.

За змістом п. 2.3. договору дарування квартири від 17.02.2012 року право власності на відчужувану квартиру у Обдарованої виникає з моменту її прийняття. Прийняттям дарунку вважається одержання Обдарованою примірнику цього договору після його нотаріального посвідчення.

Згідно з п. 2.1. договору дарування нежитлових приміщень від 17.02.2012 року сторони домовились, що під передачею нерухомого майна за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття Обдарованою від Дарувальниці відповідної технічної документації на нерухоме майно свідчить про те, що передача речі відбулась.

Згідно з п. 2.2. договору дарування нежитлових приміщень від 17.02.2012 року в присутності нотаріуса Дарувальниця передала Обдарованій відповідну технічну документацію на нерухоме майно. Сторони усвідомлюють, що цим підтверджено передачу нерухомого майна Обдарованій.

Відповідно до п. 3.1. договору дарування нежитлових приміщень від 17.02.2012 року вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, зокрема ст.ст. 726, 727 ЦК України, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Дарувальниця стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства.

За змістом п. 3.4. договору дарування нежитлових приміщень від 17.02.2012 року право власності на відчужуване нерухоме майно у Обдарованої виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку вважається одержання Обдарованою від Дарувальниці відповідної технічної документації на нерухоме майно та примірнику цього договору після його нотаріального посвідчення.

На виконання умов договору майно було передано ОСОБА_2 , отже ознак фіктивності такий договір не має.

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договором дарування правові наслідки дійсно настали, сторони договору - відповідач у справі вчинили усі передбачені цими договорами дії, виконали їх, отримала майно від ОСОБА_2 , що в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним. Той факт, що позивач продовжує користуватися спірною квартирою з дозволу відповідача впливає лише на мотиви, за яких спірний договір дарування був укладений, які у даному випадку не свідчить про його фіктивність, не мають юридичного значення та не впливають на легітимність спірного договору дарування.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, укладений без мети настання правових наслідків, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п. 1 ч. ст. 374, ст.ст. 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 08 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.