Справа № 463/9696/20
Провадження № 2/463/408/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Жовніра Г.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Фурик Л.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_14

третіх осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача: Четверта Львівська державна нотаріальна контора, про встановлення факту, який має юридичне значення і про визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

позивач звернулася в суд із позовом до відповідача, третіх осіб про встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном - будинок АДРЕСА_1 , визнання за нею права власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_5 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що являючись донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент смерті, батькові належало 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі правовстановлюючих документів, а також рішення суду від 28.09.1976 про реальний поділ будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Інші 3/5 частини будинку залишилися у власності матері ОСОБА_6 .

Окрім неї, спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька були її сестра ОСОБА_4 та брати, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Брати спадщину після смерті батька не прийняли, подали заяви про відмову від прийняття спадщини. В той же час, вона спадщину прийняла фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується показаннями свідків та записами із будинкової книги. Оскільки, на даний час нотаріус відмовляється оформити її спадкові права, тому просить позов задоволити.

Ухвалою від 02.11.2020 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі.

Відповідач подала до суду відзив від 25.11.2020, яким заперечила позовні вимоги. Вважає, що доводи позивача підлягають визнанню такими, що не мають законного обґрунтування, та не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема зазначила, що ще у 1993 році позивач переїхала проживати до свого чоловіка ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , де проживала на час смерті батька. Тоді ж знялася з реєстрації за місцем проживання батька. Після смерті батька у 2001 році, із заявою про прийняття спадщини у встановлений строк, діючим на той час законодавством, до нотаріуса не зверталася, спадщину не прийняла, доказів про вступ в управління спадковим майном суду не представила. Окрім цього, звернулася до нотаріуса лише у 2015 році з метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, а у 2016 році зі згоди матері зареєструвалася у спірному будинку. З того часу, їй було відомо, що отримати вказане свідоцтво не може, так як не має доказів вступу в управління спадковим майном, протягом трьох років до суду з приводу вказаного питання не зверталася, заявила позову по спливу строків позовної давності. А тому просить відмовити у задоволенні позову.

Згідно із відповіддю на відзив від 01.12.2020, позивач заперечила наведені обставини у відзиві. Вказала, що після зняття з реєстрації та переїзду на місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 у 1993 році, за цією адресою вона прожила лише рік. У 1994 році, внаслідок погіршення відносин між нею та її чоловіком, вона повернулась та проживала у будинок по АДРЕСА_1 , де проживає по даний час. Вона не могла проживати спільно з чоловіком, оскільки він зловживав алкогольними напоями, привів квартиру по АДРЕСА_3 у непридатний для життя стан. Після смерті чоловіка у 2002 році вона вказану квартиру продала. Тому твердження відповідача про проживання позивача за іншою адресою є безпідставними. У свою чергу, будинок по АДРЕСА_1 є поділений на декілька частин, вона постійно користується частиною будинку в межах частки належної на праві власності батькові, несла витрати по її утриманню сплачуючи комунальні послуги. Також в будинку зареєстровані та проживають її донька та внуки.

Щодо звернення в нотаріальну контору лише у 2015 році, зазначила, що усі діти спадкодавця вирішили оформити спадкові права у цьому році, тому до нотаріуса звернулися не лише вона, а і брати та відповідач. Відмову нотаріуса, оформлену листом, вона отримала лише восени 2020 року.

Крім цього, на вимогу суду 30.11.2020 Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою надано суду копію спадкової справи №473 за 2015 рік після смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 18.12.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник позивача доповнив, що з врахуванням часу смерті спадкодавця, до вказаних правовідносин повинні застосовуватись правила ЦК України 1960 року, якими врегульовані підстави прийняття спадщини, зокрема внаслідок фактичного вступу в управління спадковим майном. Така підстава не пов`язана виключно із проживанням спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, а й з іншими обставинами, що свідчать про факт прийняття спадщини. Крім цього, зазначив, що з врахуванням розділеного між подружжям майна, на момент смерті батькові позивачки належало 2/5 частини житлового будинку, а позивач претендує на прийняття Ѕ частини від цього об`єму спадкового майна, так як спадщину прийняли лише двоє спадкоємців, а інші спадкоємці подали заяви про відмову від прийняття спадщини. При цьому, вони не претендують на добудови, які здійснені іншими мешканцями будинку, а лише на половину спадкового майна, яке юридично перебувало у власності батька на момент відкриття спадщини. На переконання сторони позивача, факт прийняття позивачем спадщини є доведеним, як показанням свідків, так і іншими доказами, а тому просять позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо позову, з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково вказала, що на момент смерті батька, позивач була зареєстрована за іншою адресою, в квартирі яку після смерті свого чоловіка, приватизувала та продала. Крім цього, ця квартира по АДРЕСА_3 , позивачем приватизована, як основне місце проживання. Така була зазначена, як місце проживання позивача у паспорті та договорі купівлі-продажу квартири. До нотаріуса позивач не зверталася з приводу оформлення спадщини протягом 14 років, з моменту смерті батька. В той же час, доказів фактичного вступу позивача в управління спадковим майном суду не представлено, а показання свідків є недопустимим доказами і їх не слід брати до уваги суду, оскільки такі є зацікавленими особами. Також зазначила про безпідставність висновків про належність батькові на час смерті лише 2/5 частин будинку, оскільки рішенням суду у 1976 році лише встановлювався порядок користування будинком, а тому слід вважати, що батькам належав будинок по Ѕ частині.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка, відповідач ОСОБА_4 суду показала, що вона з народження проживає в будинку по АДРЕСА_1 . Після одруження, разом з чоловіком та дітьми постійно проживає в будинку, використовує кімнату, позначену на плані 1-3 та частину самовільно прибудованих приміщень. В той час, позивач також проживає в будинку, та користується кімнатою, позначену на плані 1-2. При цьому вказала, що позивач після повторного одруження певний час в будинку не проживала, проживала у чоловіка по АДРЕСА_3 . Коли вона повернулася в будинок, чітко вказати не змогла, однак вважає, що на момент смерті батька, позивач в будинку не проживала. Переконана, що позивач не прийняла спадщину після смерті батька, і тому лише вона має право на увесь об`єм спадкового майна після його смерті.

Третя особа ОСОБА_3 , допитаний в судовому засіданні в якості свідка, суду показав, що він, позивач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 являються рідними братами та сестрами. З самого народження всі спільно проживали разом з батьками у житловому будинку по АДРЕСА_1 . У 1981 році відповідач ОСОБА_4 вийшла заміж та переїхала проживати окремо. До смерті батька відповідач в будинок не поверталася через конфліктні відносини між нею та батьком, на його похороні не була присутня. Повернулася проживати в будинок після смерті батька. В той же час, йому відомо, що їхні батьки розлучилися та в судовому порядку розділили між собою будинок, відповідно до чого батькові належало 2/5 частини будинку, а матері 3/5. Він проживав на маминій частині. В частині, що належала батькові проживала позивач із сім`єю, а також відповідач до 1981 року, та після 2001 року. Дійсно, позивач протягом 1993-1995 років не проживала в будинку, однак потім повернулася, де проживає по даний час. Ствердив, що перед смертю батько хворів і його доглядала мати та сестра ОСОБА_1 . Батько фактично помер на руках у позивачки, його похованням також займалась саме позивач. Позивач та її діти, онуки проживали в будинку як на час смерті батька, так і після неї. За життя батько розпорядився, що його частина повинна перейти у спадщину його донькам, у зв`язку із цим він відмовився від прийняття спадщини після його смерті. Просить суд позовні вимоги задоволити.

Третя особа ОСОБА_1 , допитаний в судовому засіданні в якості свідка, суду показав, що проживає з народження у спірному будинку. Відповідач ОСОБА_4 після одруження у 1981 році, переїхала проживати окремо. Після смерті батька ОСОБА_5 , у 2002 році відповідач разом з чоловіком та донькою повернулись проживати в житловий будинок по АДРЕСА_1 , де проживають по даний час. У свою чергу позивач залишила батьківський будинок після повторного одруження, приблизно о 1994 році. Однак, в будинку залишилася проживати її дочка ОСОБА_9 . Після припинення проживання з чоловіком, приблизно з 1995 року, позивач стала постійно проживати в будинку по АДРЕСА_1 . Вказав, що перед смертю за батьком доглядала ОСОБА_1 та його дружина, а після смерті батька позивач постійно проживала у вказаному будинку з своєю донькою та внуками. Він особисто постійно проживає з сім`єю за вказаною адресою тому може стверджувати, що на момент смерті та після смерті батька по даний момент позивач постійно проживає за вказаною адресою та використовує приміщення які входили до власності батька на момент смерті. Він особисто на частину будинку батька не претендує, оскільки ще за життя батько повідомив, що свою частку залишає двом донькам, а тому він відмовився від своєї частки в користь позивача. Просить суд позовні вимоги задоволити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Згідно з рішенням Червоноармійської районної ради від 13.05.1975 (а.с.16), свідоцтвом про право особистої власності на будівлю від 26.05.1975, виданого виконавчим комітетом Червоноармійської районної ради м. Львова (а.с.13), подружжю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.14) належав на праві власності, в рівних частках по 1/2, житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Червоноармійського районного суду м. Львова від 28.09.1976 (а.с.15), задоволено позов ОСОБА_6 , здійснено реальний поділ між подружжям будинковолодіння АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 виділено в особисте виключне користування частину житлових приміщень будинку, що в загальному складало 2/5 ідеальні частини будинку, ОСОБА_6 - 3/5 ідеальних частин будинку.

Згідно з реєстраційним посвідченням від 02.02.1977 (а.с.17), на підставі рішення судувід 28.05.1976 за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Також реєстрація саме права особистої власності на 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 підтверджується заключенням від 02.02.1997 р. (а.с. 18) та довідкою від 16.11.2015 р. (реєстраційна справа а.66) виданими бюро технічної інвентаризації.

Як вбачається із свідоцтва про смерть (а.с.19), ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Львів, про що міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції вчинено актовий запис №4847 від 04.08.2001.

Згідно свідоцтва про народження (а.с. 20) позивач ОСОБА_1 являється донькою ОСОБА_5 .

Відповідно до п.4,5 Прикінцевих і Перехідних положень чинного Цивільного кодексу України, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, даних в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на вищезазначені нормативні положення, норми ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовуються норми ЦК України 1963 року.

Відповідно до статей 524, 529, 530 ЦК України 1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК України 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно зі статтями 549, 554 ЦК України 1963 року спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Як встановлено судом із оглянутої спадкової справи №473/2015, заведеної Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у визначений законом шестимісячний строк, жоден спадкоємець за законом, чи заповітом із заявами про прийняття спадщини не звертався.

Після спливу цього строку, 27.07.2015 у нотаріальну контору звернулася донька померлого ОСОБА_5 (а.с.20), позивач ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , як такій, що прийняла спадщину.

Також, 21.06.2016 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріальну контору звернулася інша донька ОСОБА_4 , як такій, що прийняла спадщину після смерті батька відповідно до ст.549 ЦК України 1963 року, фактично вступивши в управління спадковим майном.

Інші спадкоємці першої черги за законом - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 подали заяви про пропуск строку на прийняття спадщини та відсутність претензій щодо оформлення спадкових прав.

Згідно з листом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори від 29.09.2020 позивачу роз`яснено про відсутність підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , в тому числі у зв`язку із неподанням доказів фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, а також в зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів, на спадкове майно.

Отже із змісту наведеного листа нотаріуса вбачається, що викладені у позові вимоги потребують саме судового вирішення.

Однак, як роз`яснив у своїй постанові від 25.03.2020 Верховний Суд за результатами розгляду справи №305/235/17, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

З записів будинкової книги на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.21-28) встановлено, що позивач ОСОБА_10 була зареєстрована за місцем проживання у спірному будинку з 1978 року по 12.04.1993. Після цього, була знята з реєстрації у зв`язку із реєстрацією за адресою: АДРЕСА_2 . Повторно, позивач зареєстрована за адресою місця знаходження будинку з 05.04.2017.

В той же час, допитаний в судовому засіданні в якості свідка рідний брат сторін ОСОБА_1 , суду показав що проживає з народження у будинку АДРЕСА_1 . Вказав, що позивач також постійно проживає в будинку, за виключенням короткого періоду 1994-1995 років, коли вона періодично проживала у свого другого чоловіка. Однак, в будинку залишалася проживати її донька ОСОБА_9 від першого шлюбу з власною дитиною, а після повернення позивача вони стали разом там проживати. Ствердив, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 та після його смерті позивач постійно проживала в будинку з своєю донькою та внуками.

Допитаний в якості свідка інший рідний брат сторін ОСОБА_3 , також суду підтвердив, що з самого його народження він проживав разом із позивачем та їх спільними батьками, іншим братом та сестрою у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Дійсно, позивач протягом 1993-1995 років не проживала в будинку, однак потім повернулася, де проживає по даний час, користується певними кімнатами щодо яких несе витрати по їх утриманню. Ствердив, що перед смертю батько хворів і його доглядала мати та сестра ОСОБА_1 . Батько фактично помер на руках у позивача, його похованням також займалась саме позивач. Позивач та її діти, онуки проживали в будинку як на час смерті батька, так і після неї.

Свідок ОСОБА_11 , суду показала, що в будинку АДРЕСА_1 вона почала проживати після одруження з ОСОБА_1 в 1997 році. Зазначила, що на той час в частині будинку проживала позивач разом з донькою. При цьому, позивач проживала у відділеній частині, що належала батькові її чоловіка, а вони із сім`єю проживали в частині будинку, що належить матері чоловіка. З 2002 року, після смерті батька чоловіка, в будинку також почала проживати ОСОБА_4 із своєю сім`єю. Ствердила, що на момент смерті ОСОБА_5 та після цього позивач постійно проживала в будинку. Вказала, що в день смерті батька вона особисто покликала позивача і батько помер у неї на руках.

Допитаний свідок ОСОБА_12 , суду показав, що проживає по сусідству із будинком АДРЕСА_1 з 1955 р., добре знає сім`ю ОСОБА_13 , з якою підтримує дружні відносини. Ствердив, що йому відомо про те, що позивач ОСОБА_1 в будинку проживає з народження. Після одруження з другим чоловіком приблизно 1993-1995 р., певний період не проживала в будинку, однак не задовго повернулася і з цього часу там постійно проживає.

З врахуванням наведеного суд приходить до переконання про те, що позивачем доведено перед судом факт вступу в управління та володіння спадковим майном, після смерті її батька ОСОБА_5 , оскільки представленими доказами доведено, що не зважаючи на відсутність у позивача зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 на час смерті батька та постійно після такої, позивач проживає в цьому житловому будинку, що перебував у частковій власності спадкодавця і входить в об`єм спадкового майна, користується ним як житлом, несла витрати по його утриманню. А тому в цій частині позовна заява підлягає до задоволення.

При цьому, доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині судом до уваги не приймаються, як безпідставні та необґрунтовані.

Так, позиція відповідача щодо зареєстрованого місця проживання позивача за іншою адресою на час смерті батька та тривалий час після цього, зазначення позивачем при приватизації та згодом при продажі нерухомого майна іншого місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 не спростовують факт вступу в управління спадковим майном та фактичне проживання і використання в якості житла спірного приміщення.

Також є безпідставними твердження відповідача щодо недопустимості доказів показань свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 внаслідок їх зацікавленості, оскільки як встановлено в судовому засіданні вказані свідки є рідними братами як позивача, так і відповідача, і самі не претендують на спірне спадкове майно, від спадкування якого відмовились. Крім цього, надані ними покази є чіткими, послідовними, узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, а тому сумнівів у їх правдивості у суду не виникає.

Аналізуючи об`єм спадкового майна, щодо якого виникло право позивача на спадкування, суд враховує, що згідно з дослідженими документами, на момент смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у його власності перебувало 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, зазначену у листі Четвертої Львівської державної нотаріально контори позицію, продубльовану відповідачем в судовому засіданні, про відсутність підстав для висновку про належність спадкодавцю на час смерті на праві власності саме 2/5 частин будинку, суд до уваги не приймає.

Як встановлено судом, після оформлення права власності на спірний будинок подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , саме за позовом одного з подружжя ОСОБА_6 рішенням Червоноармійського районного суду від 28.09.1976 було здійснено поділ вказаного будинку між подружжям шляхом відступу від рівності часток у власності подружжя та передання у власність ОСОБА_5 2/5 частин будинку.

Оскільки як вказано вище, до моменту звернення в суд подружжя являлись власниками будинку в рівних частках, а на підставі рішення суду, за ОСОБА_5 було здійснено реєстрацію права власності на відповідну частину нерухомого майна, яка не скасована та на даний момент не оспорюється, доводи сторони відповідача про встановлення судом лише порядку користування житловими приміщеннями, а не їх поділ, є безпідставними.

З врахуванням наведеного, оскільки внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 і позивачем доведено факт прийняття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння цим спадковим майном, а листом нотаріуса фактично відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому з врахуванням наявності іншого спадкоємця, суд вважає в цій частині позовні вимоги також обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачем права власності на Ѕ частину від об`єму спадкового майна, що враховуючи належну спадкодавцю частку, фактично становить 1/5 частину будинку.

Крім цього слід зазначити, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи та довідки ОКП ЛМР «БТІ та ЕО» від 16.11.2015 р. в будинковолодінні за адресою по АДРЕСА_1 здійснено також ряд самовільних будівництв, які відповідно не входять в спадкову масу та не підлягають поділу згідно даного рішення суду.

Водночас суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

За правилом, встановленим ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, у відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом, вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, позивач звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину лише у 2015 році. При цьому, слід зауважити, що жодним законодавчим актом не обмежується певним строком право спадкоємця на оформлення спадкових прав після прийняття спадщини.

Фактичну відмову нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину, оформлену у виді листа, позивач отримала лише 29.09.2020, після чого звернулася із позовом в суд 12.10.2020.

А тому, суд приходить до переконання, що позовна давність для заявлених позовних вимог на момент звернення позивача із позовом до суду не сплила, у зв`язку із чим порушене суб`єктивне право позивача підлягає захисту в судовому порядку.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 76-82, 223, 229, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ухвалив:

позов задоволити.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном (2/5 будинку АДРЕСА_1 ).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_1 (без врахування самовільних добудов), в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 10 грудня 2021 року.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Четверта Львівська державна нотаріальна контора, місцезнаходження: м. Львів, вул. Зелена, 2.

Суддя Г.Б. Жовнір