САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1913/20
Провадження №2/726/55/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2021 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Абрамчук Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-суд

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що 22.08.2008 року був укладений кредитний договір № 246178 з ОСОБА_1 , Згідно договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 15000.00 Доларів США на термін до 20.08.2010 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором.

Позивач вказує, що оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Садгірського районного суду м. Чернівці від 02.07.2010 р., тобто за період з 22.08.2008 року по 22.02.2010 року, то за період після подання позовної заяви, з 26.03.2010 року по 17.08.2020 року відповідач має заборгованість в сумі 2220.65 Доларів США.

У зв`язку із викладеним, просять суд стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за договором кредиту в сумі 2220.65 Доларів США, що за курсом НБУ станом на 17.08.2020 року складає 60712.57 грн.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив в якому він вказує що відповідач позов не визнає, вважає його безпідставним та необґрунтованим, оскільки за період з 01.12.2010 р. по 27.07.2015 р. боржником ОСОБА_1 було самостійно та у повному обсязі сплачено стягуваний з неї судовим рішенням борг у розмірі 90129,07 грн, а також виконавчий збір у розмірі 10% від стягуваної суми.

Таким чином, останній платіж на погашення в повному обсязі стягуваного за рішенням боргу було здійснено 27.07.2015 р., у зв`язку з чим, починаючи з 28.07.2015 р. у відповідачки не існує перед ПАТ КБ «Приватбанк» невиконаних зобов`язань за кредитним договором № 246178 від 22.08.2008 р. Крім того, відповідачка просить застосувати до даних правовідносин строки позовної давності, оскільки граничний термін, до якого позивач міг звернутися до суду із позовом про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України є 28.07.2018 р., проте позивач звернувся лише в грудні 2020 року, що є підставою для відмови у позові..

З огляду на вищевказане, відповідачка просить відмовити в задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк за безпідставністю вимог.

Представник позивач направив до суду відповідь на відзив в якому позов підтримав, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те що, відповідно до п. 7.1. Договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Оскільки позичальник свої забовязання за договором не виконав, будь-яких доказів виконання не надано, такий договір не може вважатись виконаним.

У зв`язку з цим, кредитний договір чинний та такий що продовжує свою дію, а тому вважає що строк позовної давності дотримано при зверненні до суду.

Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.08.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір. Згідно договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 15000.00 Доларів США на термін до 20.08.2010 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору відповідач 25.03.2010 року звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості. Згідно рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 02.07.2010 р. позов задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 86575,80 грн.

Згідно ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог кодексу.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, відповідач, не виконав умови кредитного договору, строк дії якого закінчувався 20.08.2010 року. Користуючись своїм правом, позивачем, у судовому порядку, було стягнуто із відповідача розмір заборгованості.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановленістаттею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних відповідно достатті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах N 703/2718/16-ц та N 646/14523/15-ц.

Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування, а саме 20.08.2010 року, із боржника дійсно може бути стягнуто 3% річних відповідно достатті 625 ЦК України, як міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, про що і наголошує позивач.

Разом із тим, у вищевказаному судовому рішенні визначено, що із боржника підлягає стягненню заборгованість у розмірі 86575,80 грн. Таким чином, судовим рішенням встановлено, що виконання зобов`язання повинно відбуватися у грошовій одиниці - гривні. Позивач не заперечував проти стягнення розміру заборгованості у гривні.

Судом також встановлено, що відповідно до ухвали Садгірського районного суду м. Чернівці від 26.10.2015 року, виконавчий лист Садгірського районного суду № 2-431/10 від 27.10.2010 року таким, що не підлягає виконанню повністю. Ухвалою визначено, що у період із 01.12.2010 р. по 27.07.2015 р. ОСОБА_1 повністю сплатила на користь позивача заборгованість у розмірі 86575,80 гривень, рішення виконала в повному обсязі, а тому відсутні підстави для подальшого примусового виконання судового рішення.

Згідно ч. 4 ст.82 ЦПК України, судове рішення має преюдиційне значення та обставини, встановлені в ньому, доказуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що станом на 27.07.2015 року ОСОБА_1 виконала свої кредитні зобов`язання, встановлені судовим рішенням, у повному обсязі.

Однак, виконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань, до їх повного виконання, тривало із моменту спливу визначеного договором строку кредитування (20.08.2010 року) по його фактичне виконання 27.07.2015 року. За вказаний період часу, на боржника може бути покладено відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В даному випадку, боржник має зобов`язання сплатити кредитору 3% річних від суми заборгованості за вказаний період.

Разом із тим, на підставі наявних у справі доказів, судом не може бути встановлено розмір заборгованості за вказаний період. Враховуючи, що відповідач виконувала зобов`язання частинами, у різний періоди у неї була наявна різна сума заборгованості, на які повинні нараховуватись 3 % річних. За таких умов, за відсутності на те належних та достовірних доказів, судом не може бути визначено сукупний розмір відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК у вигляді 3 % річних.

Окрім того, відповідно до ст.256ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 6.4. кредитного договору встановлено строк позовної давності у три роки для нарахування неустойки за кожен випадок порушення обов`язків, передбачених п. 6.1, 6.2, 6.3. Пунктом 6.8. кредитного договору встановлено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів - тривалістю 5 років.

Із дослідженої ухвали Садгірського районного суду м. Чернівці від 26.10.2015 р. встановлено, що останній платіж на погашення боргу, що був стягнутий рішенням суду, ОСОБА_1 здійснила 27.07.2015 р.

Таким чином, із вказаної дати почався перебіг строку позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми грошових зобов`язань.

Із позовом про стягнення 3 % річних із ОСОБА_1 представник позивача звернувся до суду 25.11.2020 року. Таким чином із моменту виникнення у позивача права на звернення до суду із відповідним позовом пройшло 5 років та 4 місці, що виходить за визначені загальні, спеціальні, а також договірні межі строків позовної давності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Разом із тим, згідно договору про надання правової допомоги № 78 від 08.01.2021 року, додатку до нього, розрахунку суми гонорару, акту надання послуг, розрахункової квитанції серії ББАЄ № 369723, ОСОБА_1 понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 гривень. Суд, із врахуванням положень ст.137 ЦПК України, приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність таких витрат та необхідності стягнути їх із позивача на користь ОСОБА_1 .

На підставі наведеного та ст.ст. 509, 526, 1054, 610, 611, 625, 1050, 256, 267, 258, 253 ЦК України, керуючись ст.ст. 137, 141, 263-265, 268, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути із Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», 49094, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, МФО № 305299, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Садгірський районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук