ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 646/2774/21

провадження № 22-ц/818/5526/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Маміної В.О.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 липня 2021 року, постановлене в складі судді Теслікової І.І.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстрований його онук ОСОБА_2 , який фактично в ній не проживає, не сплачує комунальні послуги. У позовній заяві зазначено, що факт реєстрації місця проживання відповідача в будинку формально надає йому право користування житловою площею і відповідно призводить до нарахування комунальних платежів у більшому розмірі. Всі ці обставини перешкоджають вільній реалізації позивачем права користування будинком.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Задовольнити клопотання про виклик свідків.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що на підтвердження обставин тривалого не проживання відповідача за місцем реєстрації та відсутність поважної причини такого не проживання було надано акт опитування сусідів від 22.04.2021 року та висновок інспектора Основ`янського ВП Слобідського ВП ГУНП в Харківській області від 18.09.2016 (на підтвердження часу, з якого відповідач разом зі своїми батьками виїхав з належного позивачу житлового будинку). Зазначає, що судом першої інстанції його було позбавлено можливості заявити клопотання про виклик свідків, також надати особисті пояснення щодо обставин і часу не проживання відповідача у належному позивачу будинку. Наголошує, що він та його дружина є пенсіонерами, та отримуваних доходів ледве вистачає на життя, та недостатньо їх для повноцінної оплати комунальних послуг.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж рік не проживає за місцем його реєстрації, тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 в порядку ч.2 ст.405 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування від 27.10.2007 року позивачу належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.04.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно акту опитування сусідів від 22.04.2021 року відповідач не проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 з вересня 2016 року, вказаний акт підписаний ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Згідно висновку від 18.09.2016 року встановлено, що надійшла заява від дружини позивача в ході розгляду якої встановлено, що донька позивача ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_9 пошкодили майно за адресою проживання позивача.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частинами 1, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Верховний Суд зазначає, що аналіз положень частини другої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має праве на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, ставиться критично до копії акту про не проживання особи у житловому приміщенні від 22.04.2021 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з вересня 2016 року (а.с. 11), оскільки з нього не вбачається, яким чином 22.04.2021 року було встановлено факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі саме понад 1 рік, та факт не користування ним квартирою, отже не є зрозумілим, на підставі яких відомостей особи, що підписали зазначений акт дійшли таких висновків.

Висновок інспектора Основ`янського ВП Слобідського ВП ГУНП в Харківській області від 18.09.2016, з якого вбачається, що дружина позивача звернулась із заявою та в ході розгляду якої встановлено, що донька позивача ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_9 пошкодили майно за адресою проживання позивача, яка була надана позивачем на підтвердження того, з якого часу відповідач разом зі своїми батьками виїхав з належного позивачу житлового будинку, не підтверджує не проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою реєстрації.

Отже, колегія суддів, погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, та вважає, що акт від 22.04.2021 року як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Колегія суддів вважає, що не проживання відповідача у спірній квартирі є вимушеним в силу конфліктних відносин його батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з позивачем, а не безпричинним, отже встановлені судом обставини є поважними причинами непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні, тому відповідач ОСОБА_2 не може бути визнаний таким, що втратив право користування будинком.

Крім того, ОСОБА_2 на час, коли покинув житло був неповнолітнім та не мав можливості самостійно обирати місце свого проживання. Повнолітнього віку 18 років досяг лише ІНФОРМАЦІЯ_1 в той час як з позовом ОСОБА_1 звернувся 28.04.2021 року, тобто через 5 днів після досягнення повноліття відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Перелічені апелянтом порушення за своїм характером та змістом не вплинули на правильність рішення суду і тому не можуть бути підставою для його скасування відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова