ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1922/21 Справа № 191/2000/20 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Зайцівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області,

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Зайцівської об`єднаної територіальної громади Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну ділянку (пай), -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2020 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Зайцівської об`єднаної територіальної громади Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну ділянку (пай).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай), розміром 6,53 умовних кадастрових гектарах із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім.Енгельса с.Зайцеве Синельниківського району Дніпропетровської області, відповідно до державного акту на право колективної власності Серія ДП СВ №000014 від 23 березня 1995 року.

В апеляційній скарзі Виконавчий комітет Зайцівської сільської ради просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року по справі №191/2000/20 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, стягнути судові витрати.

Відзиви на апеляційну скаргу Виконавчого комітету Зайцівської сільської ради на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року до апеляційного суду від інших учасників справи не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював і був членом КСП ім. Енгельса Зайцівської сільської ради Синельниківського району з 1991 року по 1998 року.

З державного акта на право колективної власності на землю серія ДП СВ №000014 від 23.03.1995 року вбачається, що колективному сільськогосподарському підприємству ім.Енгельса для сільськогосподарського використання відповідно до рішення Зайцівської сільської ради народних депутатів та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю №14 від 23.03.1995 року, передається у колективну власність 6185, 1 гектарів землі в межах згідно з планом.

В списку додатку до державного акту на право колективної власності на землю (серія ДП СВ №0000014) виданого КСП ім.Енгельса для сільськогосподарського використання відповідно до рішення Зайцівської сільської ради народних депутатів та зареєстрованого в книзі записів державних актів за №14 громадянин ОСОБА_1 значиться під №29.

З довідки №31-4-0.26-438/114-20 від 11.09.2020року виданої Відділом у Синельниківському районі Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області вбачається, що середній розмір паю по КСП ім.Енгельса на території Зайцівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області складає 6,53 ум.кад.га.

Згідно довідки №18-4-0.26-406/114-20 від 28.07.2020року, виданої Відділом у Синельниківському районі Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області, за ОСОБА_1 в книзі реєстрації сертифікатів на земельних пай членів КСП ім. Енгельса Синельниківського району відомості відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно роз`яснень викладених в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до висновку, що є підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай), оскільки він був включений до списків членів КСП ім.Енгельса Синельниківського району, як особа у якої є право на отримання сертифікату на право на земельну частку (пай).

Але колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Зайцівської сільської ради від 06.12.2018 року вирішено затвердити Акт приймання-передачі та прийняти земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

3 01.01.2019 року відповідно до п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Статтею 7 Конституції України закріплено, що в Україні визначається і гарантується місцеве самоврядування.

Згідно із ст.142 Конституції України, матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ч.ч. 5, 6, 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних Громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Розпорядження об`єктами права комунальної власності не може бути здійснене без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Земельні ділянки, які були передані колективному сільськогосподарському підприємству ім.Енгельса на підставі Державного акту на право колективної власності на землю (серія ДП СВ №000014), відповідно до рішення Зайцівської сільської ради народних депутатів та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №14 від 23.03.1995року, були розпайовані між членами КСП ім.Енгельса у 1995році.

Визначений Земельним кодексом України перехід у комунальну власність земель та майна колективної власності припинених КСП, що залишилося нерозподіленим та не переданим у приватну власність, свідчить про припинення будь-яких прав щодо цього майна у осіб, які у визначеному законодавством порядку та строк не реалізували своє право на таке майно.

Отже, враховуючи зазначене позивач не може реалізувати своє право на отримання земельної частки (паю).

В позовній заяві ОСОБА_1 аргументує своє право на земельну частку (пай) тим, що значиться у списку громадян - членів КСП ім.Енгельса під номером 29, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю (серія ДП СВ №000014), виданого колективному сільськогосподарському підприємству ім.Енгельса для сільськогосподарського використання відповідно до рішення Зайцівської сільської ради народних депутатів та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №14 від 23.03.1995року.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства.

Як роз`яснив Верховний суд України в пункті 24 постанови Пленуму №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних страв», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного Кодексу, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Отже, сам лише факт включення громадянина до списку, що є додатком до Державного акта на право колективної власності на землю, не є достатньою підставою для виникнення у особи права на земельну частку (пай). Для цього також необхідно, щоб відповідне КСП отримало державний акт у встановленому законом порядку, а громадянин дійсно перебував у членських відносинах з таким КСП на момент видачі державного акту.

Відповідно до ст.5 Закону України Про колективне сільськогосподарське підприємство членство в підприємстві грунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безпосереднього виходу із складу його членів.

Членство ОСОБА_1 у КСП ім.Енгельса з 15.11.1991 року підтверджується архівним витягом №Г-208 від 22.07.2020 року з протоколу №32 засідання правління колгоспу ім.Енгельса Синельниківського району від 15.11.1991 року.

Однак, відповідно до витягу Книги обліку трудового стажу і заробітку колгоспника, ОСОБА_1 відпрацьовано людино-днів за 1991 рік 120днів, за 1992 рік 139 днів, за 1993 рік 215 днів, за 1994 рік 8 днів, 1994 рік 0 днів, 1996рік 0 днів.

Враховуючи наведене, членство ОСОБА_1 у КСП ім.Енгельса припинилося ще у 1994 році, коли за весь 1994 рік він відпрацював лише 8 днів, а у 1995-1996роках 0 днів, що не взято до уваги судом першої інстанції.

Отже, ОСОБА_1 був членом КСП ім.Енгельса на момент складення списків до Державного акту на право колективної власності на землю, а не на момент видачі Державного акту від 23.03.1995року. Згідно інформації відділу у Синельниківському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 28.07.2020року №18-4-0.26-405/114-20, Державний акт на право колективної власності серія ДП СВ №000014, який виданий колективному сільськогосподарському підприємству ім.Енгельса, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №14 від 23.03.1995року.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ роз`яснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акту на право колективної власності на землю. А на цей момент ОСОБА_1 взагалі не працював в КСП ім.Енгельса.

Згідно з архівним витягом №Г-209 від 22.07.2020 року з протоколу №7 засідання правління КСП ім.Енгельса від 02.10.1997року, ОСОБА_1 пізніше знову деякий час працював у КСП ім.Енгельса: 02.10.1997 року він був прийнятий на роботу терміном на 2 місяці у якості механізатора (на підставі заяви ОСОБА_1 з проханням знову прийняти його у члени КСП). Але, відповідно до архівного витягу №Г-210 від 22.07.2020 року з протоколу №7 засідання правління КСП ім.Енгельса від 13.10.1998року ОСОБА_1 був звільнений з роботи 13.10.1998року за відсутність на роботі без поважних причин (за прогули), що підтверджується витягом з Книги обліку трудового стажу і заробітку колгоспника.

Крім того, відповідно до довідки відділу у Синельниківському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 28.07.2020року №18-4-0.26-406/114-20 ОСОБА_1 не отримував у встановленому законом порядку сертифікат на право на земельну частку (пай). Поважних причин не отримання сертифікату у період з 1995року по червень 2020року ОСОБА_1 не навів.

Колегія суддів вважає,що позовні вимоги ОСОБА_1 до Зайцівської об`єднаної територіальної громади Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну ділянку (пай) не підлягають задоволенню,оскільки на момент видачі 23.03.1995року Державного акту на право колективної власності на землю КСП ім.Енгельса Синельниківського району - ОСОБА_1 не міг бути членом КСП ім.Енгельса, а відтак, право на пай за рахунок земель КСП не набув.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Зайцівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області - задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Зайцівської об`єднаної територіальної громади Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну ділянку (пай) - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Зайцівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області судові витрати у розмірі 1261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова