КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/6603/18 Головуючий у 1 інстанції: Васалатій К.А.
провадження № 22-ц/824/775/2021 Суддя-доповідач Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», третя особа: державний реєстратор Попова Олександра Валеріївна, про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточняв в ході розгляду справи та обґрунтовував тим, що 17 вересня 2007 року між ним та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту №030.29-50/243-К, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 95 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних та з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2032 року.

17 вересня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №030.29-50/243-К, відповідно до якого позивач передав в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2007 року розрахунок було проведено у сумі 656 500 грн.

Вказував, що 08 серпня 2019 року у банку позивач отримав копію Інформаційної довідки №176829790 від 08.08.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої 02.05.2018 року Поповою О.В. - державним реєстратором КП «Центру розвитку та інвестицій Васильківського району» було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою виникнення права власності на квартиру вказано Іпотечний договір №030.29-50/243-К.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було прийнято державним реєстратором КП «Центру розвитку та інвестицій Васильківського району» Поповою О.В. за відсутності будь-яких рішень про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки чи виконавчих написів. Відповідачами не було встановлено наявності факту виконання умов правочину з яким закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Порушено норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На підставі викладеного позивач просив скасувати рішення державного реєстратора Попової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності: 25975291 від 02.05.2018 року 16:10:39 про реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_2 та припинити право власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що у відповідача було відсутнє право приймати рішення та здійснювати дії щодо реєстрації права власності в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. ОСОБА_1 казував, що спірна квартира, що є предметом іпотеки, є єдиним житлом малолітнього сина ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , 2018 року народження.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог належними і допустими доказами.

Так, суд вважав, що дії державного реєстратора КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової О.В., які були пов`язані з переходом права власності на спірну квартиру, є правомірними та не суперечить вимогам іпотечного договору та діючому законодавству, та приймаючи до уваги, що позивача належним чином повідомлено про необхідність сплатити заборгованість в сумі 2325388 грн. 43 коп., і попереджено, що у разі несплати заборгованості банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, спірна квартира АДРЕСА_1 виступає предметом іпотеки за кредитним договором, а не за споживчим кредитом, та позивачем не доведено, що спірна квартира є єдиним та постійним місцем проживання позичальника, а тому позовні вимоги не підлягали до задоволення.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено Договір кредиту №030.29-50/243-К, відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 95 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних та з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2032 року.

17 вересня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №030.29-50/243-К, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.2 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно інформаційної довідки №176829790 від 08.08.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої 02.05.2018 року Поповою О.В.- державним реєстратором КП «Центру розвитку та інвестицій Васильківського району» було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою виникнення права власності на квартиру вказано Іпотечний договір №030.29-50/243-К.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За ч.2 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

За приписами ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник, зокрема, іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

Пунктом 2 ч.1 ст. 10 Закону цього закону визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Положеннями Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим порядком.

Суд зазначав, що статтею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Також відмовляючи у задоволенні позову суд вважав, що позивачем не надано доказів, що спірна квартира є єдиним та постійним місцем проживання позичальника.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками.

Так, відповідно до матеріалів справи, 17 вересня 2007 року позивачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 17 вересня 2007 року та зареєстрованого в реєстрі за №4767з, було придбано у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначена квартира є єдиним житлом та містом постійного проживання Позивача та його сім`ї.

17 вересня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву якого в подальшому відповідно до положень ст..5 Закону України «Про акціонерні товариства» змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа банк», як Кредитором, та громадянином України ОСОБА_1 , як Позичальником, укладено Договір кредиту №030.29- 50/243-К.

Згідно з п.1.1. Кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 95 000,00 (дев`яносто п`ять тисяч) доларів США 00 центів зі сплатою 13,0 (Тринадцять цілих) процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості за кредитом та процентів за його використання.

Відповідно до п.1.2. Кредитного договору Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - двохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

За п.1.3. Кредитного договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх кредитних зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих санкцій, а також інших витрат на здійснення зобов`язань за цим Договором, Кредитор укладає:

п.1.3.1. в день укладання цього Договору - з Позичальником іпотечний договір, за умовами якого Позичальник передає Кредитору в іпотеку двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , заставною вартістю 707 000 гривень 00 копійок. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому поряду, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.

17 вересня 2007 року на виконання зазначеного положення Кредитного договору між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву якого в подальшому, відповідно до положень ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства» змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа банк», як Іпотекодержателем, та громадянином України ОСОБА_1 , як Іпотекодавцем, укладено Іпотечний договір №030.29-50/243-К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 17 вересня 2007 року та зареєстрованого в реєстрі за №477Із.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , за реєстраційним номером обтяження 5675095, розмір основного зобов`язання визначено у сумі 95 000 доларів США.

У подальшому виникла заборгованість за цим Кредитним договором.

З причин виникнення цієї заборгованості між Позивачем та Акціонерним товариством «Альфа Банк» як стверджує апелянт на даний час розглядається справа у Сосновському районному суді м.Черкаси по даному кредитному договору про стягнення заборгованості за кредитним договором. Тобто AT «Укрсоцбанк» відомо про наявність спору між ним та Позивачем, в тому числі про суму заборгованості.

12 листопада 2017 року ОСОБА_1 отримав повідомлення №2234/02-24 від 25.10.2017 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. та заяву ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа банк», від 25.10.2017 року стосовно наміру звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».

За зазначеною заявою ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа банк» вимагає погашення заборгованості у загальному розмірі 89761,68 доларів США, що відповідно курсу НБУ станом на 06.09.2017 року складає 2 325 388,43 гри.

Також, в повідомленні зазначено, що в порядку ст.ст.35, 36 Закону України «Про іпотеку» ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа банк» попереджає, що у разі невиконання вимоги про дострокову сплату заборгованості по кредиту, протягом тридцяти денного строку, ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

У відповідь на повідомлення від приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. позивачем 17 листопада 2017 року направлено заперечення на повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

Як вбачається із зазначеного заперечення, позивач інформував приватного нотаріуса Кобелеву А.М., що на спірну квартиру, що є предметом іпотеки, розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто, у Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа банк» та приватного нотаріуса Кобелеву А.М.відсутні правові підстави для здійснення стягнення на нерухоме майно (квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ,) шляхом, передбаченим положенням ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, цим запереченням повідомлялось, що ОСОБА_1 не погоджується із зазначеною сумою заборгованості по Кредитному договору №030.29-50/243-К від 17 вересня 2007 року та що існує спір щодо суми заборгованості, який розглядається у Соснівському районому суді м.Черкас.

Проте, 08 травня 2018 року позивачу стало відомо, що, згідно запису про право власності №25975291 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02 травня 2018 року 16:10:39 на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 40909056 від 03.05.2018 12:12:34 про реєстрацію права власності за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа банк», внесеного державним реєстратором Поповою Олександрою Валеріївною (Комунальне підприємство «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київська область), власником квартири АДРЕСА_2 , є АТ «Укрсоцбанк», .

Даний факт підтверджується роздруківкою Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна квартири, за адресою: АДРЕСА_3 , №176829790 від 08 серпня 2019 року.

Перехід права власності на квартиру, реєстрація якого відбулась 02.05.2018 16:10:39 на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 40909056 від 03.05.2018 12:12:34 є незаконним.

Право власності на предмет іпотеки (квартиру) було набуто AT «Альфа банк» в порядку звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла.

Право власності на квартиру було зареєстровано за AT«Альфа банк» в порядку примусового (без згоди власника) звернення стягнення на нерухоме майно в період дії мораторію на примусове відчуження житла.

03 червня 2014 року Верховною Радою України було прийнято Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вищезазначена обставина підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному сайті Верховної ради України, та є загальнодоступною для ознайомлення.

Відповідно до п.п.1 п.1 даного Закону протягом дії цього Закону:

не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом, іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, щоу позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Як зазначалося, відповідно до умов Кредитного договору ОСОБА_1 було надано кошти у доларах США, тобто, кредит було надано AT «Альфа банк» в іноземній валюті.

В якості забезпечення зобов`язання за Кредитним договором AT «Альфа банк» було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 51,10 кв. м, тобто, не перевищує 140 кв. метрів.

Крім того, вказана квартира є єдиним місцем проживання позивача.

Право власності на квартиру було набуто AT «Альфа банк» 02.05.2018 року (день реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором Поповою О.В. Комунального підприємства "Центр розвитку та інвестицій Васильківського району", Київської області, тобто, під час дії вищевказаної заборони.

Внесення державним реєстратором, запису, на підставі якого право власності перейшло від ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк» є фактичним відчуженням нерухомого майна, оскільки позивач втратив право володіти, розпоряджатися, а в разі відчуження квартири третім особам, позивач втратить можливість користуватися квартирою.

Підтвердження цієї позиції наведені у Постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/1310/17.

Аналогічний висновок визначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №726/1538/16-ц від 10 квітня 2019 року.

Велика Палата Верховного суду в Постанові від 19 травня 2020 року по справі №644/3116/18 (провадження 14-45цс20) висловила нову позицію щодо дії мораторію при зверненні стягнення на предмет іпотеки відповідно до ЗУ «Про іпотеку», а тому ЗУ «Про іпотеку» №898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття ЗУ « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VIIправо іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304- VІІ ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за AT «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання особою умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Таким чином, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «КБ «Приватбанк».

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону №1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а.

Відповідно ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, звернення стягнення на спірну квартиру та виселення мешканців з неї можливо лише за умови додержання положень ч.2 ст.109 ЖК України, тобто надання іншого постійного житлового приміщення.

Порушення вказаної норми законодавства державним реєстратором полягає в тому, що ця норма не була застосована, хоча мала бути застосована, оскільки позивач повністю підпадає під її дію, а саме: нерухоме майно, на яке звернено стягнення, є предметом іпотеки відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується договором іпотеки; нерухоме майно забезпечує виконання зобов`язань громадянина України, що підтверджується копією паспорту громадянина України; нерухоме майно забезпечує повернення споживчого кредиту, наданого кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, що підтверджується договором кредиту; нерухоме майно використовується як місце постійного проживання іпотекодавця; загальна площа нерухомого майна не перевищує 140 кв. метрів, що підтверджується договором іпотеки.

Отже, державний реєстратор мав застосувати вказану норму законодавства та відмовити AT «Укрсоцбанк»» в державній реєстрації набуття права власності, оскільки вказаною нормою заборонено будь-яке звернення стягнення на предмет іпотеки, а реєстрація набуття права власності за іпотекодержателем є одним з видів звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку», відповідно до якої звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Таким чином, всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відповідач вчинив дії щодо реєстрації права власності на спірну квартиру, в порядку звернення стягнення в період дії заборони на вчинення таких дій - звернення стягнення на предмет іпотеки, переданого в якості забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором, наданим в іноземній валюті.

З огляду на вищевикладене, у відповідача було відсутнє право приймати рішення та здійснювати дії щодо реєстрації права власності в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Спірна квартира, що є предметом іпотеки, є єдиним житлом малолітнього сина позивача - ОСОБА_4 , 2018 року народження.

Тобто, предмет іпотеки є єдиним житлом трьох осіб, одна з яких є суб`єктом підвищеного соціального захисту з боку держави.

Згідно з п.1 ч.2 ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Відповідно ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Також судом не взято до уваги те, що в матеріалах справи відсутня оцінка майна.

Матеріали справи не містять доказів того, що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності проводилась оцінка предмету іпотеки, а відтак, нотаріусом не були дотримані положення ст.37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмету іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідач не виконав свій обов`язок та не дослідив відсутність оцінки майна на момент прийняття рішення про Державну реєстрацію, як передбачено законодавством.

Умови та порядок здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно встановлені нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» №1952-VI від 01.07.2004 року.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора Попової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності: 25975291 від 02.05.2018 року 16:10:39 про реєстрацію права власності АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ«Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_2 .

Припинити право власності АТ«Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ«Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_2 .

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» та АТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 051 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 рокускасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», третя особа: державний реєстратор Попова Олександра Валеріївна, про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора Попової Олександри Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), номер запису про право власності: 25975291 від 02.05.2018 року 16:10:39 про реєстрацію права власності Акціонерного товариства«Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство«Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_2 .

Припинити право власності Акціонерного товариства«Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство«Альфа-Банк», на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство«Альфа-Банк» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 051 (одна тисяча п`ятдесят одна) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: