Справа № 185/7179/21
Провадження № 2/185/3272/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 листопада 2021 року м.Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Шаповалової І.С.
за участі секретаря судового засідання Молчанової Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Донецької міської ради про визнання права власності, -
Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому зазначили, що вони кожен окремо мають у спільній власності по Ѕ частці кожному квартиру номер АДРЕСА_1 . Квартира належить позивачам на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тупицькою Ю.Ю. за реєстровим № 539. У зв`язку з окупацією міста Донецька незаконними озброєними формуваннями у 2014 році, вони були змушені покинути місто. При переїзді частина їх речей і документів були втрачені, в тому числі й оригінал договору , що засвідчує право власності на вказану квартиру.Нотаріус, яка посвідчувала договір купівлі-продажу припинила свою нотаріальну діяльність ще на початку окупації. Місце знаходження її та нотаріального архіву невідоме. На теперішній час вони мають на меті привести до ладу всю документацію на належне їм майно, а у майбутньому можливо й розпорядитися вказаною квартирою. Втім, із-за відсутності правовстановлюючого документу, не можуть цього зробити.
Одночасно з позовом, позивачі надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Від відповідача, який про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином на адресу суду будь-яких заяв та відзивів не надходило, в зв`язку з чим суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З огляду на викладене суд вважає можливим розглянути дану справу у відсутності не з`явившихся учасників справи на підставі наявних в ній письмових матеріалів про права та взаємовідносини останніх, при цьому не здійснює фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши письмові матеріали додані до справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що квартира номер АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тупицькою Ю.Ю. за реєстровим № 539 (а.с.6-7). Право власності на квартиру зареєстровано за ними в рівних частках Бюро технічної інвентаризації м. Донецька 20 квітня 2001 року під реєстровим номером 42(318) та записано в реєстрову книгу №7/28дк-99 (а.с. 8). Відповідно до даного договору квартира перебуває у них у спільній частковій власності (по Ѕ частці кожному).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2021 року в відомостях з Реєстру прав власності на нерухоме майно міститься запис, згідно якого право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , номер запису 318 в книзі 7/28дк-99 як приватна спільна сумісна в частці 1/1 (а.с.5).
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону.
Відповідно до вимог ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, за свою діяльність держава відповідає перед людиною. Забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту З мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.
Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, в тому числі у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вказана норма матеріального права прямо передбачає подання саме позову у разі втрати правовстановлюючого документу на квартиру.
Що стосується наявних технічних розбіжностей між відомостями, зазначеними у договорі купівлі-продажу, реєстраційним посвідченням та відомостями, зазначеними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно приписів ч. І ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Серед засад державної реєстрації прав відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зокрема є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Відповідно до ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення тощо.
При арифметичному додаванні розмірів часток в праві власності на квартира номер АДРЕСА_1 всіх співвласників, з урахуванням розмірів належних їм часток, які є рівними за договором купівлі- продажу від 24 березня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Тупицькою Ю.Ю. за реєстровим № 539, складає 1/2 (що належить ОСОБА_1 ) та 1/2 (що належить ОСОБА_2 ), що дорівнює одній цілій частці.
Встановлені обставини та розміри часток в праві власності підтверджуються також записом Бюро технічної інвентаризації м. Донецька 20 квітня 2001 року під реєстровим номером 42(318), запис в реєстровій книзі №7/28дк-99.
Внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 11571948 від 01.08.2005 року про реєстрацію права власності на квартиру номер АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , номер запису 318 в книзі 7/28дк-99 як приватна спільна сумісна в частці 1/1 за кожним із них суперечить змісту правовстанолючих документів, на підставі яких у позивачів виникло право власності на їх частки в нерухомому майні.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.
Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.10,11,60,131,212,215-218,224-232 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Донецької міської ради про визнання права власності задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на Ѕ частку квартири номер АДРЕСА_1 ;
Визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на Ѕ частку квартири номер АДРЕСА_1 .
Стягнути з Донецької міської ради на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви в розмірі 908,00 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: Донецька міська рада, адреса: Донецька область, м.Краматорськ, вул.Транспортна, 2, .

Суддя І. С. Шаповалова