07 грудня 2021 року м. Чернівці Справа № 727/788/20
за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2021 року у справі 727/788/20.
Оскаржуваним рішенням було відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договорів позики між останніми від 15.12.2014 року та 12.11.2007 року недійсними з підстав фіктивності (без реальної передачі коштів у позику).
Суд першої інстанції мотивував такий висновок результатом оцінки доказів на предмет достатності та взаємного зв`язку між ними в сукупності і вважав не доведеними обставини для визнання таких правочинів недійсними з підстав фіктивності відповідно до ст.234 ЦК України.
Вважаю, що до таких висновків суд першої інстанції про відсутність ознак фіктивності оспорюваного правочину, що стало підставою для відмови у задоволені вимог і з яким погодилась більшістю голосів колегія суддів апеляційної інстанції, зроблений судом першої інстанції з порушенням норм процесуального закону.
Така позиція ґрунтується на наступному.
Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України).
Ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови ВП ВС від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16).
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Аналіз правового механізму судового захисту очевидно зводиться до того, що оцінці ефективності обраного способу захисту та безпосередньо самому відновленню порушеного права передує наявність такого, що, в першу чергу, слід встановити суду. Лише при доведенні порушення прав особи, яка звернулася за судовим захистом, діями чи бездіяльністю третіх осіб воно може бути захищене (відновлене). І навпаки, при встановлені судом відсутності негативного впливу на права, свободи та інтереси позивача діями чи бездіяльністю третіх осіб надавати оцінку діям останніх на предмет відповідності закону не є необхідним, оскільки встановлення судом такої обставини, як відсутність впливу - є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Беззаперечно, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Про те, відмовляючи позивачу у захисті порушеного права суди не встановили наявність негативного впливу оскаржуваними правочинами на права, свободи та інтереси ОСОБА_2 і залишили поза увагою чинність ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 25.07.2017 року, якою в результаті зміни ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.06.2017 року було забезпечено позов в межах заявлених ним вимог на суму 330876,97 доларів США шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_3 , зокрема, нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , поряд із земельними ділянками та рухомим майном тощо.
Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, забезпечення державною усіх дієвих механізмів, направлених на реальне виконання отриманого судового захисту шляхом повного відновлення порушеного права.
Передує цьому конвенційне право на судовий розгляд справи, що означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовим аспектом поняття доступу до правосуддя.
Для забезпечення дотримання таких конвенційних прав державою був введений інститут забезпечення позову.
Так, відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому, зважаючи на практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Слід зауважити, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду (пп.8.4-8.5.,8.8. Постанови ВП ВС від 18.05.2021 у справі 752/1570/20).
Саме на реалізацію таких гарантій розраховував ОСОБА_2 виправдано звертаючись із заявою про забезпечення позову у справі 727/4714/17 за його вимогами до ОСОБА_3 , що було задоволено.
Виконавчі документи (в подальшому об`єднанні в зведене виконавче провадження 57519215) про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 коштів в сумі 250000 доларів за оспорюваним у цій справі договором позики від 15.12.2014 року (справа №723/1833/18) та 28000000 Євро за оспорюваним договором позики від 12.11.2007 року (справа №723/419/19) були видані за судовими рішеннями, ухваленими після забезпечення позову в інтересах ОСОБА_2 .
Таким чином, вважаю, що вчиненими правочинами від 15.12.2014 року та 12.11.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права ОСОБА_2 не порушуються, оскільки виконання судового рішення за його позовом, вже як підтверджується, виправдано забезпечено арештом майна ОСОБА_3 , що гарантуватиме задоволення його вимог як стягувача, а такі, на думку позивача, недобросовісні дії Столярчуків ніяким чином не досягнуть мети обмежити права ОСОБА_2 .
Встановлення цієї обставини позбавляло суд процесуального права надавати оцінку оспорюваним договорам позики на предмет фіктивності та/або реальності й робити висновок про відсутність таких ознак, оскільки достатніми підставами для відмови у задоволені вимог ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними були відсутність негативного впливу діями відповідачів на його права (з підстав недоведенності порушення права).
На підставі вищевикладеного зміст окремої думки зводиться до того, що за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 слід було ухвалити постанову, якою частково задовольнити її апеляційну скаргу та змінити рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 липня 2021 року по справі 727/788/20 в мотивах відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , виклавши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції обґрутувань цієї постанови, решта залишивши рішення без змін.
Така позиція й окрема думка не впливає на результати розгляду апеляційної скарги щодо розподілу судових витрат, в частині якої я погоджуюсь із постановою Чернівецького апеляційного суду.
Суддя І.Н Лисак