Справа № 446/20/19 Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/811/1919/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Сеньків Х.І.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Кам`янка Бузького районного суду Львівської області від 15 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби автомобільних доріг у Львівській області, треті особи Начальник Служби автомобільних доріг у Львівській області Кандибор Руслан Васильовича, Державне агентство автомобільних доріг України про визнання незаконним та скасування наказу про встановлення неповного робочого часу, поновлення попередніх умов праці,-

ВСТАНОВИЛА:

рішенням Кам`янка Бузького районного суду Львівської області від 15 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Служби автомобільних доріг у Львівській області 10500 (десять тисяч п`ятсот ) гривень витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що з жодних документів, з яких суд першої інстанції зробив висновок про правомірність встановлення її режиму роботи з неповним робочим днем, не вбачається змін в організації виробництва і праці, при наявності яких змінюються істотні умови праці.

Вказує, що при наявності змін в організації виробництва і праці, роботодавець вправі встановити неповний робочий час відповідно до норм чинного законодавства для окремої категорії працівників підприємства чи структурного підрозділу, а не виключно одному лише працівнику.

Зазначає, що оскаржуваний наказ про встановлення неповного робочого дня виданий з метою оптимізації витрат на утримання працівників Служби, залучення додаткових коштів для оплати адвокатської діяльності, що не є підставою для зміни працівнику істотних умов праці згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що згідно вимог ст. 56 КЗпП України, яку застосував відповідач в оскаржуваному наказі про встановлення неповного робочого дня, працівнику не може бути встановлено неповний робочий день в односторонньому порядку без згоди працівника.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що оскаржуваний наказ прийнятий роботодавцем з порушенням вимог ст.ст. 97, 247 КЗпП України щодо погодження питання зміни істотних умов праці із профспілкою.

Зазначає, що прийняттю відповідачем оспорюваного наказу щодо встановлення її неповного робочого дня повинно було б передувати звернення до профспілкової організації щодо змін в організації праці з обґрунтуванням необхідності зміни режиму роботи позивача, оскільки прийняття наказу щодо скорочення робочого часу працівника призводить до зміни розміру оплати праці та безпосередньо стосується робочого часу, тому дане питання слід узгоджувати з первинною профспілковою організацією у будь-якому випадку.

Звертає увагу на те, що встановленню позивачу неповного робочого дня не передували зміна в організації виробництва і праці на підприємстві.

Посилається також на недотримання роботодавцем двомісячного строку повідомлення працівника про зміну істотних умов праці.

Стверджує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів обсягу надання правничої допомоги.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

28 січня 2021 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просить суд постановити ухвалу про затвердження мирової угоди та закрити провадження у справі у зв`язку з врегулюванням спору мировою угодою. До вказаної заяви долучено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та Службою автомобільних доріг у Львівській області, згідно умов якої:

Служба автомобільних доріг у Львівській області відмовляється від стягнення усіх судових витрат з ОСОБА_1 , в тому числі, але не виключно, витрат на оплату судового збору та правничої допомоги, понесених в ході розгляду цивільної справи №446/20/19.

ОСОБА_1 відмовляється від своїх позовних вимог щодо:

- визнання незаконним та скасування наказу від 28.09.2018 № 235 «Про встановлення з 01.12.2018 ОСОБА_1 неповного робочого дня з 09.00 год. до 13.00 год. щоденно з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу»;

- зобов`язання Служби автомобільних доріг у Львівській області поновити з 01.12.2018 їй попередні умови праці відповідно до умов трудового договору з встановленою оплатою праці;

- стягнення зі Служби автомобільних доріг у Львівській області на її користь втраченого в результаті незаконної зміни істотних умов праці заробітку з 8 год. щоденного робочого дня, починаючи з 01.12.2018 до дня ухвалення рішення суду в сумі 32227 грн. 49 коп. стягнення усіх судових витрат зі Служби автомобільних доріг у Львівській області, в тому числі, але не виключно, витрат на оплату судового збору та правничої допомоги, понесених в ході розгляду цивільної справи №446/20/19.

- стягнення моральної шкоди у випадку скасування наказу Служби автомобільних доріг у Львівській області від 28.09.2018 р. № 235 «Про встановлення з 01.12.2018 ОСОБА_1 неповного робочого дня з 09.00 год. до 13.00 год. щоденно з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу».

Сторони стверджують, що не існує заборгованості Служби автомобільних доріг у Львівській області по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 .

Сторони стверджують, що ця мирова угода не суперечить їх інтересам та не порушує їх прав. Наслідки закриття провадження у справі на підставі ст. 207 ЦПК України Сторонам відомі та зрозумілі.

Мирову угоду укладено у трьох оригінальних примірниках на 1 (одній) сторінці, кожний з яких має однакову юридичну силу, по одному для Сторін та одному для суду.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04 лютого 2021 року, є дата складення повного судового рішення 15 лютого 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, умови мирової угоди, колегія суддів вважає, що мирову угоду слід затвердити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі. Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Враховуючи, що умови укладеної між сторонами мирової угоди не суперечать закону, не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, стосуються лише прав та обов`язків сторін і предмету спору, ґрунтуються на основі взаємних поступок, з наслідками закриття провадження у справі у зв`язку з укладенням мирової угоди, передбаченими ст. 256 ЦПК України, сторони ознайомлені, колегія суддів дійшла висновку про можливість затвердження мирової угоди та визнання у зв`язку з цим нечинним рішення Кам`янка Бузького районного суду Львівської області від 15 травня 2020 року із закриттям провадження у справі.

Крім цього, 28 січня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулась із клопотанням про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Кам`янка Бузького районного суду Львівської області від 15 травня 2020 року.

В обґрунтування вказаного клопотання покликається на те, що вона є одинокою матір`ю, яка сама виховує дитину до чотирнадцяти років, батько дитини ухиляється від сплати аліментів.

На підтвердження вказаних обставин до заяви долучила довідку Дідилівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області від 25 січня 2021 № 17, довідкою Дідилівського НВК від 25 січня 2021 р. № 04 та розрахунком заборгованості по аліментах від 21 січня 2021 року станом на 01 січня 2021 року по ВП № 57034930 на суму 150 260,22 гри., виданого державним виконавцем Кам`янка-Бузького РВ ДВС Західного МРУ МЮ м. Львів.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України встановлено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. За змістом ч. 3 ст. 136 ЦПК України з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно пп. б п. 2 ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: позивачами є батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів.

При вирішенні питання про відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору. Вказане узгоджується із висновком Верховного суду, викладеним в ухвалі від 25 листопада 2019 року по цивільній справі №761/27033/18.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 6364).

З урахуванням вищенаведеного, тих обставин, що скаржник є одинокою матір`ю, яка сама виховує дитину до 14 років, батько дитини ухиляється від сплати аліментів на двох дітей, що підтверджується, документами, наявними в матеріалах справи колегія вважає за можливе клопотання ОСОБА_1 задовольнити , звільнити її від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Кам`янка Бузького районного суду Львівської області від 15 травня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 136, 207, 260, 373, 373 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Заяву ОСОБА_1 -задовольнити.

Затвердити мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та Службою автомобільних доріг у Львівській області на наступних умовах:

Служба автомобільних доріг у Львівській області відмовляється від стягнення усіх судових витрат з ОСОБА_1 , в тому числі, але не виключно, витрат на оплату судового збору та правничої допомоги, понесених в ході розгляду цивільної справи №446/20/19.

ОСОБА_1 відмовляється від своїх позовних вимог щодо:

- визнання незаконним та скасування наказу від 28.09.2018 № 235 «Про встановлення з 01.12.2018 ОСОБА_1 неповного робочого дня з 09.00 год. до 13.00 год. щоденно з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу»;

- зобов`язання Служби автомобільних доріг у Львівській області поновити з 01.12.2018 їй попередні умови праці відповідно до умов трудового договору з встановленою оплатою праці;

- стягнення зі Служби автомобільних доріг у Львівській області на її користь втраченого в результаті незаконної зміни істотних умов праці заробітку з 8 год. щоденного робочого дня, починаючи з 01.12.2018 до дня ухвалення рішення суду в сумі 32227 грн. 49 коп. стягнення усіх судових витрат зі Служби автомобільних доріг у Львівській області, в тому числі, але не виключно, витрат на оплату судового збору та правничої допомоги, понесених в ході розгляду цивільної справи №446/20/19.

- стягнення моральної шкоди у випадку скасування наказу Служби автомобільних доріг у Львівській області від 28.09.2018 р. № 235 «Про встановлення з 01.12.2018 ОСОБА_1 неповного робочого дня з 09.00 год. до 13.00 год. щоденно з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу».

Сторони стверджують, що не існує заборгованості Служби автомобільних доріг у Львівській області по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 .

Сторони стверджують, що ця мирова угода не суперечить їх інтересам та не порушує їх прав. Наслідки закриття провадження у справі на підставі ст. 207 ЦПК України Сторонам відомі та зрозумілі.

Мирову угоду укладено у трьох оригінальних примірниках на 1 (одній) сторінці, кожний з яких має однакову юридичну силу, по одному для Сторін та одному для суду.

Рішення Кам`янка Бузького районного суду Львівської області від 15 травня 2020 року - визнати нечинним.

Провадження у справі №446/20/19 закрити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Кам`янка Бузького районного суду Львівської області від 15 травня 2020 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст ухвали складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.