Єдиний унікальний номер 226/1867/20
Номер провадження 22-ц/804/138/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді Мірути О.А.,

суддів: Никифоряка Л.П., Тимченко О.О

розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 226/1867/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС» на рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2020 року (суддя Рибкін О.А.), ухваленого в приміщенні Димитрівського міського суду Донецької області (повне судове рішення складено 05 жовтня 2020 року),

В С Т А Н О В И В :

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

31 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Димитрівського міського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

07 вересня 2020 року позивач уточнив заявлені позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 37746,00 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення по справі (а.с.36).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 11.05.2018 року по 22.01.2020 року він працював на посаді головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС». 22.01.2020 року його було звільнено за згодою сторін. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. Його заборгованість по заробітній платі за грудень 2019 року становить 16100 грн., що розраховується, виходячи з довідки за формою ОК-7, в якій зазначено, що у грудні 2019 року йому нарахована заробітна плата у сумі 20000 грн., з якої були виплачені податки та збори в загальному розмірі 19,5%, військовий збір - 1,5%, та за січень 2020 року - 21646,00 грн., з розрахунку 26889,45 грн. (нарахована заробітна плата згідно довідки ОК-7), за вирахуванням відповідних податків. Загальна сума заборгованості по заробітній платі складає 37746,00 грн. На час звільнення його середньоденна заробітна плата становить 952,38 грн., яка розрахована ним, виходячи із його заробітної плати за грудень 2019 року та січень 2020 року. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Димитрівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 21309,51 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2020 по 29.09.2020 в сумі 163809, 36 грн., а всього 185118 (сто вісімдесят п`ять тисяч сто вісімнадцять) грн. 87 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1238 (одна тисяча двісті тридцять вісім) грн. 09 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС» на користь держави судовий збір у сумі 613 (шістсот тринадцять) грн. 10 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, оскільки відповідачем повний розрахунок з позивачем станом на дату ухвалення судового рішення по справі не було проведено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 21309,51 грн. з урахуванням утриманих відповідачем аліментів.

Також, враховуючи, що відповідачем повний розрахунок з позивачем при звільненні не було проведено, тому за період з 23.01.2020 (наступний день після звільнення) по день ухвалення судового рішення по справі, тобто по 29.09.2020, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд вважає, що вказана відповідачем у довідці від 16.09.2020 середньоденна заробітна плата позивача в розмірі 597,69 грн. розрахована відповідачем не вірно, оскільки розрахована виходячи із заробітної плати позивача за 12 календарних місяців за період з лютого 2019 року по січень 2020 року поділеної на 356 календарних днів за вказаний період (а.с. 43).

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погодившись рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Димитрівського міського суду Донецької області від 29 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування відповідач посилається на те, що позивач ОСОБА_1 забув про щомісячне утримання та відрахування аліментів з його заробітної плати та усіх доходів у розмірі 25 %, у період часу з 14.05.2018 року по 22.10.2020 року відповідно до виконавчого листа за № 4917009. Звертають увагу в своїх доводах на апеляційну скаргу, що ними було надано розрахунок про нарахування заробітної плати позивачу. Вважають, що на час звільнення за грудень 2019 року та січень 2020 року відповідач дійсно заборгував позивачу по справі виплату заробітної плати у розмірі суми 28 309, 51 грн.

ДОВОДИ І ЗАПЕРЕЧЕННЯ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

На адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Вважає, що судом першої інстанції враховані всі відрахування та податки, розмір відрахувань ним зазначався під час розрахунку заборгованості по заробітній платі, а розмір аліментів був врахований судом, під час розгляду заперечень відповідача, де він зазначав про необхідність врахування аліментів. Звертає увагу суду, що відповідачем не оскаржується рішення з приводу стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.01.2020 року по 29.09.2020 рік.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив із того, що відповідач, в порушення вимог статті 116 КЗпП України не провів з позивачем розрахунок при звільненні, тому за період з 23.01.2020 року по день ухвалення судового рішення по справі, тобто 29.09.2020 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана відповідачем у довідці від 16.09.2020 року середньоденна заробітна плата позивача в розмірі 567, 69 грн. розрахована ним не вірно, а саме, виходячи із заробітної плати позивача за 12 календарних місяців за період з лютого 2019 року по січень 2002 року поділеної на 356 календарних днів за вказаний період.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

З апеляційної скарги вбачається, що відповідач не погоджується з рішенням суду в цілому, тому воно підлягає перегляду в цілому.

Судом, на підставі належних та допустимих доказів встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 з 11.05.2018 року по 22.01.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді головного інженера Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС-ПЛЮС», був звільнений за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 6).

Згідно довідки ОК-7 індивідуальні відомості про застраховану особу, ОСОБА_1 за грудень 2019 року нарахована заробітна плата в сумі 20000 грн. та за січень 2020 року - 26889,45 грн. (а.с.9-10).

Згідно розрахункових відомостей за грудень 2019 року та січень 2020 року залишок заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 станом на кінець січня 2020 року складає 28309,51 грн. з урахуванням утримань, в тому числі утримані аліменти (а.с.25).

Згідно довідки ТОВ «ДДС-ПЛЮС» з ОСОБА_1 , щомісячно, з заробітної плати утримані аліменти в розмірі 25% по 22.01.2020 включно (а.с. 26).

Згідно відомості розподілу витрат від 31.08.2020 року позивачу перераховано заробітну плату у сумі 7000,00 грн. (а.с.44).

Згідно довідки відповідача від 16.09.2020, середньоденна заробітна плата позивача становить 597,69 грн., яка розрахована виходячи із заробітної плати позивача за період з лютого 2019 року по січень 2020 року в розмірі 212776,81 грн. поділеної на 356 календарних днів за вказаний період (а.с. 43).

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до норм статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Апеляційний суд, погоджується з висновком суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки відповідачем повний розрахунок з позивачем станом на ухвалення судового рішення по справі не було проведено, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 21309, 51 грн., з урахуванням утриманих відповідачем аліментів.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем повний розрахунок з позивача при звільненні проведено не було, тому за період з 23.01.2020 року по день ухвалення судового рішення по справі, тобто по 29.09.2020 року, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1195 № 100, судом було проведено провів розрахунок та встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 952,38 грн. із розрахунку : 20 000 грн. + 20 000 грн. (заробітна плата за листопад 2019року та за грудень 2019 року відповідно) : 42 робочих дні (21 день в листопаді 2019 року та 21 день в грудні 2019 року) = 952, 38 грн., тому за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.01.2020 року по 29.09.2020 рік середній заробіток позивача складає 163809, 36 грн. із розрахунку: 952, 38 грн. х 172 робочих дня за період з 23.01.2020 року по 29.09.2020 рік = 163809, 36 грн.

Колегія суддів погоджується з розрахунком заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.01.2020 року по 29.09.2020 рік в розмірі 163809, 36 грн., здійсненим судом першої інстанції, оскільки він в повній мірі відповідає до вимогам статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Однак, при здійсненні стягнення колегія суддів вважає, що суд повинен був прийняти до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з огляду на наступне.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Також слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Із встановлених судом обставин вбачається, що на момент звернення позивача з позовом заборгованість за невиплаченою заробітною платою в сумі 37746,00 грн. є більше ніж у вісім разів меншою ніж визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні в розмірі 163 809, 36 грн.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є не співмірним, несправедливим та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40 000 грн.

Тому позовні вимоги про стягнення за статтею 117 КзпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування підлягають задоволенню частково у сумі 40, 000 грн., а рішення суду зміні у вказаній частині. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, з 163809, 36 грн. до 40 000,00 грн.

Вказана позиція також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2020 року у справі № 225/5266/18 (провадження № 61-7884св19).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4)порушення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, встановивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 вересня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні змінити та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 23 січня 2020 року по 29 вересня 2020 року у сумі 40 000 (сорок тисяч) гривень.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, той факт, що при поданні апеляційної скарги відповідачем було не в повній мірі сплачено судовий збір, який складає 2 776,77 грн., з відповідача відповідно до задоволених позовних вимог необхідно достягнути за подачу апеляційної скарги 595, 94 грн. на користь держави. Також необхідно змінити судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції, стягнувши на користь позивача 400,00 грн. та 213,09 грн. на користь держави.

Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню на користь держави 809,03 грн. (595,94 грн. +213,09 грн.) та на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 400,00 гривні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС- ПЛЮС» задовольнити частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 вересня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС- ПЛЮС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 23 січня 2020 року по 29 вересня 2020 року у сумі 40 000 (сорок тисяч) гривень та 400 грн. на відшкодування понесених судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДС- ПЛЮС» на користь держави судовий збір у розмірі 809 (вісімсот дев`ять) гривень 03 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: