ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06 » грудня 2021 року

м. Харків

справа № 623/4474/20

провадження № 22ц/818/4834/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретарів - Колосовської А.Р., Черненко В. О.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі Приватне підприємство «ЗОЛОТА НИВА 1», представниця відповідача Кабанова А. В., Глобенко С.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 травня 2021 року в складі судді Одарюка М.П.

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «ЗОЛОТА НИВА 1», ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди та договору оренди недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 044333 належить земельна ділянка загальною площею 5,7529 га, кадастровий номер :04:000:0251, яка розташована на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зазначила, що за договором оренди землі від 08 січня 2008 року земельна ділянка передана відповідачу в оренду на строк 10 років, тобто до 08 січня 2018 року.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 вересня 2020 року в задоволенні її вимог про стягнення недоплаченої орендної плати та визнання додаткової угоди недійсною відмовлено.

Вказала, що 30 грудня 2009 року між нею через представника за довіреністю від 21 березня 2008 року ОСОБА_2 , та Приватним підприємством «ЗОЛОТА НИВА 1» укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 08 січня 2008 року, в якій сторони вирішили розірвати договір за взаємною згодою сторін з 30 грудня 2009 року.

12 січня 2010 року між нею через представника за довіреністю від 21 березня 2008 року ОСОБА_2 , та Приватним підприємством «ЗОЛОТА НИВА 1» укладено договір оренди землі, за умовами якого вона надала, а підприємство прийняло в строкове платне користування її земельну ділянку площею 5,7529 га, кадастровий номер :04:000:0251. Договір укладено на 49 років, орендна плата встановлюється в розмірі 0,3% від грошової оцінки земельної ділянки за кожний рік оренди.

Посилалася на те, що відповідно до положень довіреності від 21 березня 2008 року, вона уповноважила ОСОБА_2 управляти, розпоряджатися належним їй правом на земельну частку (пай), розташовану на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, що належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 044333.

Вказала, що вона не була повідомлена представником ОСОБА_2 про укладення договору оренди. Істотні умови нового договору не були із нею узгоджені. Отже представником перевищено обсяг наданих йому повноважень.

Просила визнати недійсними додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 08 січня 2008 року та договір оренди від 12 січня 2010 року укладені між нею через представника за довіреністю ОСОБА_2 та Приватним підприємством «ЗОЛОТА НИВА 1», витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 травня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що договір оренди представник уклав на вкрай не вигідних для неї умовах, значно зменшивши (на власний розсуд) розмір орендної плати, збільшено строк дії договору та укладення договору на таких умовах не відповідало її внутрішній волі.

20 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Приватного підприємства «ЗОЛОТА НИВА 1» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що твердження позивачки про те, що вказаний представник перевищив свої повноваження, позивачкою не доведені. Будь-які застереження щодо визначення умов договорів та інших угод ця довіреність не містить. Тобто, представнику надано право встановлювати умови договорів та будь-яких інших угод на свій розсуд, без попереднього повідомлення довірителя про їх укладення та без попереднього погодження з довірителем їхніх умов. Вказав, що на момент укладення договорів довіреність скасована не була. З вимогами внести будь-які зміни до договору оренди землі від 12 січня 2010 року позивачка до підприємства не зверталась. Посилався на те, що позивачкою не вказано, в чому полягає порушення її прав підприємством та не надано суду належного підтвердження цього. Зазначив, що позивачкою пропущено строк позовної давності.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, не порушено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 044333 ОСОБА_1 належить земельна ділянка, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,7529 га, кадастровий номер :04:000:0251, розташована на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 688 (а.с.9).

08 січня 2008 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «ЗОЛОТА НИВА 1» укладено договір оренди землі площею 5,7529 га, яка розташована на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області строком на 10 років, відповідно до якого орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та сплачує оренду плату 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки, що складає 364, 70 грн. Коефіцієнт індексації в 2008 році становив 2,623. Орендна плата в 2008 році з урахуванням коефіцієнта індексації склала 956,61 грн.

Даний договір зареєстрований в Ізюмському міськрайонному відділі Харківської регіональної філії державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 вересня 2008 року за № 02 (а.с.10-12, 80-81).

08 січня 2008 року складено акт про визначення меж земельної ділянки в натурі та акт приймання - передачі земельної ділянки (а.с.13, 82, 83).

21 березня 2008 року ОСОБА_1 за довіреністю уповноважила ОСОБА_2 управляти, розпоряджатися належним їй правом на земельну частку (пай), розташовану на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, що належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №044333. У зв`язку з цим надала йому право: подавати та отримувати від її імені довідки і документи, надала право підпису будь-яких документів, укладати всі дозволені законом угоди з управління земельною часткою (паєм), договори оренди, купівлі-продажу, міни та інші, підписувати за неї ці угоди та договори, отримати належні їй гроші, представляти її інтереси на загальних зборах та і в інших керівних органах з усіма правами, наданими власнику земельної ділянки, виступати від її імені засновником інших суб`єктів господарювання з усіма правами, наданими засновнику установчими документами цих суб`єктів і виконувати усі дії, пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана з правом передачі наданих повноважень третім особам строком на 25 років і є чинною до 21 березня 2033 року. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Стрельцовою О.О. та зареєстрована в реєстрі за № 1689 (а.с.21).

30 грудня 2009 року між ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності від 21 березня 2008 року, та Приватним підприємством «ЗОЛОТА НИВА 1», в особі директора Зінченка В.І., укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 08 січня 2008 року, за умовами якої сторони вирішили розірвати договір оренди землі від 08 січня 2008 року за взаємною згодою сторін з 30 грудня 2009 року (а.с.85).

30 грудня 2009 року між сторонами складено акт приймання-передачі земельної ділянки до договору оренди землі від 08 січня 2008 року (а.с.86).

12 січня 2010 року між ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності від 21 березня 2008 року, та Приватним підприємством «ЗОЛОТА НИВА 1» укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_1 надала, а Приватне підприємство «ЗОЛОТА НИВА 1» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 5,7529 га, що знаходиться на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району. Договір укладено на 49 років.

Відповідно до пункту 2.4 договору грошова оцінка земельної ділянки в 2010 році з урахуванням коефіцієнта становить 77 803,07 грн.

Згідно пункту 4.1 орендна плата встановлюється в розмірі 0,3% від грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в пункті 2.4 цього договору, за кожний рік оренди. Орендна плата переглядається щорічно в залежності від коефіцієнту індексації грошової оцінки землі без внесення змін до цього договору. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій формах або шляхом поєднання різних форм орендної плати (а.с.72-73).

12 січня 2010 року між сторонами складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі та акт приймання-передачі земельної ділянки до договору оренди землі від 12 січня 2010 року (а.с.74,75).

Вказані відомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.79).

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 вересня 2020 року у справі № 623/988/18 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного підприємства «ЗОЛОТА НИВА 1», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Ізюмського нотаріального районного округу Харківської області Стрельцова О.О. про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою відмовлено (а.с.16-20).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. При цьому акцентувала увагу на тому, що їй відповідач не доплатив орендну плату.

В свою чергу представниця відповідача в суді апеляційної інстанції вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. Посилалася на те, що зазначені договір оренди та додаткова угода укладалися між сторонами з додержанням вимог чинного законодавства. Спір щодо орендної плати за договором оренди вирішено судом першої інстанції ще у вересні 2020 року. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 вересня 2020 року ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позову про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою. Також, вказала, що з 14 травня 2021 року власником земельної ділянки, кадастровий номер :04:000:0251, про яку йде мова, та орендодавцем, є ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно із частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником позивача, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Відповідно до частини першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина перша статті 241 ЦК України).

Наведена норма права передбачає наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

Довіреність видається однією особою, тобто довірителем, іншій особі, представнику, тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19).

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц дійшов висновків, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому, словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі, на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Матеріали справи свідчать про те, що 21 березня 2008 року ОСОБА_1 за довіреністю уповноважила ОСОБА_2 управляти, розпоряджатися належним їй правом на земельну частку (пай), розташовану на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, що належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 044333. У зв`язку з цим надала йому право: подавати та отримувати від її імені довідки і документи, надала право підпису будь-яких документів, укладати всі дозволені законом угоди з управління земельною часткою (паєм), договори оренди, купівлі-продажу, міни та інші, підписувати за неї ці угоди та договори, отримати належні їй гроші, представляти її інтереси на загальних зборах та і в інших керівних органах, з усіма правами наданими власнику земельної ділянки, виступати від її імені засновником інших суб`єктів господарювання з усіма правами, наданими засновнику установчими документами цих суб`єктів і виконувати усі дії пов`язані з цією довіреністю. Довіреність видана з правом передачі наданих повноважень третім особам строком на 25 років, і є чинною до 21 березня 2033 року.

Зміст наведеної довіреності містить достатній обсяг повноважень Глобенка С.О., зокрема, на укладення від імені та в інтересах ОСОБА_1 всі дозволені законом угоди з управління земельною часткою (паєм), договори оренди.

Жодних застережень зазначена довіреність на укладення таких правочинів не містить.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою у виданій нею довіреності однозначно визначено, що повіреній особі надано повноваження щодо спірної земельної ділянки,. Такі повноваження полягають в оформленні, зокрема, всі дозволені законом угоди з управління земельною часткою (паєм), договори оренди стосовно неї, а реалізовуватися такі повноваження повіреної особи можуть шляхом укладання ним від імені та в інтересах позивачки договорів.

Отже, зміст довіреності містить достатні відомості про предмет, щодо якого вправі вчиняти юридично значимі дії представник (спірна ділянка), мета видачі довіреності (оформлення права оренди та всі дозволені законом угоди з управління землею), а також спосіб реалізації своїх повноважень представником (шляхом укладення договорів).

Також, колегією враховано, що ОСОБА_1 у період з вересня 2015 року, коли дізналася про оспорюваний договір оренди землі (а.с.51,52-53) та до 22 вересня 2020 року (день ухвалення рішення у справі № 623/988/18), а також до 24 грудня 2020 року (день подання позову у цій справі) не вчиняла дій щодо уточнення змісту довіреності, її зміни, відкликання або скасування, матеріали справи доказів цього не містять.

За встановлених обставин колегія суддів робить висновок, що доводи, викладені як у позові, так і в апеляційній скарзі не містять обґрунтованих підстав порушення прав позивачки додатковою угодою від 30 грудня 2009 року та договором оренди землі від 12 січня 2010 року; довіреність від 21 березня 2008 року містить достатній обсяг повноважень представника, зокрема щодо укладення всіх дозволених законом угод з управління земельною часткою (паєм) та договору оренди земельної ділянки, яка чинна та позивачкою не відкликана, що виключає підстави для висновку про укладення ОСОБА_2 додаткової угоди від 30 грудня 2009 року та договору оренди землі від 12 січня 2010 року із перевищенням наданих йому повноважень.

Наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсними вказаних договорів із наведених позивачкою підстав.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що істотні умови договору не були з нею узгоджені не свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Крім того, будь яких доказів щодо цього вона не надала.

При цьому колегія суддів зазначає, що видаючи довіреність, позивачка мала усвідомлювати, що наділив ОСОБА_2 правом, зокрема, всі дозволені законом угоди з управління земельною часткою (паєм), договори оренди на умовах, визначених повіреним на власний розсуд, оскільки довіреність не містить будь-яких застережень або конкретних умов на здійснення цих правочинів, тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не знала про укладення оспорюваних договорів, з нею не погоджувались умови укладення цих договорів є безпідставними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що їй відповідач не доплачував орендну плату судовою колегією не приймаються, оскільки таких позовних вимог ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляла та вони не можуть бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що з травня 2021 року ОСОБА_1 не є власником орендованої земельної ділянки.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі в розмірі 2522,40 грн. Проте, враховуючи скрутний майновий стан ОСОБА_1 , її похилий вік, судова колегія вважає за можливе звільнити її від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.