ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8717/21 Справа № 211/6008/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», третя особа професійна спілка залізничників і транспортних будівельників України Первинна профспілкова організація відокремленого структурного підрозділу Криворізьке локомотивне депо Державного підприємства Придніпровська залізниця, про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі АТ Укрзалізниця), третя особа професійна спілка залізничників і транспортних будівельників України Первинна профспілкова організація відокремленого структурного підрозділу Криворізьке локомотивне депо Державного підприємства Придніпровська залізниця, про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, мотивуючи тим, що він працює на підприємстві відповідача машиністом електровоза. За період з 2017 року по 2020 рік йому надавалась щорічна тарифна відпустка із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Зазначає, що згідно пункту 3.1.5 колективного договору, що діє на підприємстві, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В той же час, всупереч положень колективного договору, керівництвом регіональної філії «Придніпровська залізниця» і головою Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці було прийнято постанову №Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, відповідно до якої постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Вказує, що прийняття вказаної постанови призвело до недоплати матеріальної допомоги за період з 2017 року по 2020 рік на загальну суму 5256,70 грн., які позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2021 року стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 522,40 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права, просили рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не взяв до уваги, що 06 грудня 2016 року прийнято Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України №1174-YIII, відповідно до п.п.3,5 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення постановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На підставі чого і була прийнята спільна постанова із визначенням як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Таким чином, з моменту прийняття України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України №1174-YIII пункт 3.1.5 колективного договору став недійсним та перестав створювати будь-яких юридичних наслідків для відповідача у вигляді обов`язку виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати. Вважає, що умови договору про працю жодним чином не погіршуються, оскільки фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилася лише його розрахункова величина.

Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Зважаючи на те, що дана справа відноситься до категорії справ, що виникають з трудових відносин, розгляд апеляційної справи у даній справі проводитиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 21 травня 1992 року працює на підприємстві відповідача та наразі займає посаду машиніста електровоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.10).

За період з 2017 року по 2020 рік позивачу надавалася щорічна тарифна відпустка із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в наступних розмірах: в 2017 році в розмірі 2 143,14 грн., в 2018 році в розмірі 2 709,58 грн., в 2019 році в розмірі 2 714,46 грн., в 2020 році в розмірі 2 995,12 грн. (а.с.11-14 ).

24 жовтня 2011 року на підприємстві було зареєстровано колективний договір за №60/11, в якому пунктом 3.1.1 встановлено, що оплата праці працівників депо проводиться відповідно до наказу Укрзалізниці Про вдосконалення організації заробітної плати і введення нових тарифних ставок і посадових окладів працівників залізничного транспорту, який є невід`ємною частиною Галузевої угоди, статті 97 КЗпП України, Закону України Про оплату праці та інших державних і галузевих нормативних актів. Впровадження норм праці й розцінок, де окремі елементи робіт заздалегідь погіршують раніше чинні норми на відповідні роботи, впровадження таких норм призупиняється до усунення цих розбіжностей.

Згідно пункту 3.1.5 колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.16).

Згідно з п.1.4 колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідачем факт визначення відповідного пункту у колективному договорі не заперечується.

Спільною постановою виконуючого обов`язки начальника Криворізького локомотивного депо, голови профкому Профспілки залізничників і транспортних будівельників України, а також голови профкому Вільної профспілки машиністів України від 15 січня 2020 року продовжено дію колективного договору Криворізького локомотивного депо у 2020 році до укладення колективного договору АТ Укрзалізниця (а.с.17).

Відповідно до спільної постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці №Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с.50).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття 31 березня 2017 року спільної постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» погіршило становище працівників, зважаючи на те, що на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню саме п.3.1.5 колективного договору. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п.3.1.5 колективного договору, оскільки прийнята з порушенням вимог колективного договору. Таким чином, суд приймаючи до уваги положення п.3.1.5 колективного договору, враховуючи фактично виплачені позивачу суми матеріальної допомоги, дійшов висновку про стягнення з відповідача недоплачену суму матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 256,70 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до статті 13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно статті 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до положень статті 5 Закону України Про колективні договори і угоди, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Згідно статті 9 Закону України Про колективні договори і угоди Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді.

Після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою.

Колективний договір, угода зберігають чинність у разі зміни складу, структури, найменування роботодавця, від імені якого укладено цей договір, угоду.

Здійснюючи аналіз наявних в матеріалах справи колективного договору та постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» №Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, колегія суддів доходить висновку, що остання погіршує становище працівників, з огляду на наступне.

Колективний договір, що діяв на підприємстві з 2011 року по 2020 рік та який був обов`язковий до виконання для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду, забезпечувалося право працівників на отримання підприємства на гарантоване отримання ними матеріальної допомоги на оздоровлення за їх письмовою заявою у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Приймаючи постанову керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» №Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, та як стверджує апелянт лише змінюючи розрахункову величину, залишаючи незмінним фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення, останній визначив розмір матеріальної допомоги у фіксованому розмірі, а саме в розмірі 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн.

В той час як згідно розрахунку заробітної плати позивача за лютий 2017 року, останній отримав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 2143,14 грн., замість гарантованого колективним договором мінімальним розміром 3 200 грн., зазнавши таким чином втрати на суму 1056,86 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1762 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 205,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723 грн.

В той час як згідно розрахунку заробітної плати позивача за жовтень 2018 року, останній отримав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 2 709,58 грн., замість гарантованого колективним договором мінімальним розміром 3 723 грн., зазнавши таким чином втрати на суму 1013,42 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2007 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2508,75 грн. мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн.

В той час як згідно розрахунку заробітної плати позивача за липень 2019 року, останній отримав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 2 714,46 грн., замість гарантованого колективним договором мінімальним розміром 4 173 грн., недоотримавши таким чином матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 1 458,54 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2 197 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 746,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 723 грн.

Разом із тим, згідно розрахунку заробітної плати ОСОБА_1 за жовтень 2020 року, останній отримав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 2 995,12 грн., замість гарантованого колективним договором мінімальним розміром 4 723 грн., недоотримавши таким чином матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 1 727,88 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прийняття відповідної постанови керуючим органом підприємства погіршує становище працівників підприємства, призводить до матеріальних втрат, які останні зазначають внаслідок зменшення керівництвом гарантованого колективним договором розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

При цьому, довід апеляційної скарги щодо зміни лише розрахункової величини колегія суддів вважає безпідставним, зважаючи на те, що з метою непорушення прав працівників на підприємстві, останнє мало можливість встановити більший відсотковий розмір обрахункового прожиткового мінімуму, який визначає розмір матеріальної допомоги на оздоровлення з метою приведення його до розміру неменшого за мінімальний розмір заробітної плати по Україні на відповідний рік здійснення виплат.

В той же час, привівши розрахункову величину, керівництво підприємства вирішило здійснювати обрахування суми матеріальної допомоги саме в розмірі 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, з метою зменшення виплат працівникам, оскільки внесені зміни до законодавства не встановлювали обов`язку визначення розміру матеріальної допомоги саме в 125 відсотках прожиткового мінімуму, а лише змінили розрахункову величину.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити і на той факт, що згідно п.1.4 колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що зважаючи на те, що прийняття керівництвом регіональної філії «Придніпровська залізниця» постанови №Н32/20 від 31 березня 2017 року погіршило становище працівників, вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, метою якого є обговорення та погодження змін до колективного договору із усіма членами трудового колективу, оскільки відповідні зміни істотно впливають на їх діяльність та матеріальне забезпечення.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Право на захист працівника від порушення його трудових прав і свобод є найбільш значущим серед усього комплексу прав у соціально-трудовій сфері. Реалізація цього права здійснюється з дотриманням балансу, рівноваги між вимогами суспільного інтересу і обов`язковими приписами зазначеного права. Демократичне суспільство не може нехтувати вдосконаленням правового регулювання індивідуальних форм захисту трудових прав, у тому числі, шляхом оскарження до суду локально-правових норм, діючих на підприємстві.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.