Справа №521/8417/21
Провадження №4-с/521/65/21
УХВАЛА

про розгляд скарги на бездіяльність державного виконавця

23 вересня 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Дукіна Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса),

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого Малиновського відділу ДВС у місті Одесі.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду заявник посилалась на ті обставини, що 09 вересня 2009 року на примусове виконання рішення суду у справі №2-2369/09 Малиновським районним судом міста Одеси було видано виконавчий лист №2-2369/09 про стягнення з неї на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» суми боргу в розмірі 1341595,38 гривень.

Постановою державного виконавця Першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 29 жовтня 20009 року (у теперішній час Перший Малиновський відділ ДВС у місті Одесі) було накладено арешт на нерухоме майно, що належить їй на праві власності.

Заявник свідчила, що станом на теперішній час її заборгованість за кредитним договором №014/0022/74/68777 від 26 грудня 2006 року перед кредитором відсутня. Однак, не зважаючи на повне погашення заборгованості та відсутності вимог кредитора, арешт нерухомого майна не скасований та наявний в реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

ОСОБА_1 зверталась до начальника Першого Малиновського відділу ДВС у місті Одесі щодо зняття арешту з обтяженого майна, але заявникові було відмовлено у зв`язку з відсутністю у відділі ДВС інформації про сплату боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Бездіяльність начальника Першого Малиновський відділу ДВС у місті Одесі щодо скасування накладеного арешту заявник уважає протиправною. У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернулась із скаргою до суду, в якій просила визнати відповідну бездіяльність протиправною та зобов`язати винести постанову про зняття арешту з усього майна боржника ОСОБА_1 , накладеного в рамках означеного виконавчого провадження.

Заявник ОСОБА_1 та представник особи у відкрите судове засідання не з`явились, від представника заявника надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку частини 3 статті 211 ЦПК України.

Представник Першого Малиновського ВДВС у місті Одесі у відкрите судове засідання не з`явився, відділ повідомлявся про розгляд справи, причини неявки представника суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи, установивши фактичні обставини спору, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

26 грудня 2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/0022/74/68777, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1341595,38 гривень.

26 грудня 2006 року в якості забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, згідно з яким позичальник передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме садовий будинок з господарчими спорудами та земельну ділянку, площею 0,060 га, що знаходяться на території АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси у справі №2-2369/09 з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором №014/0022/74/68777 від 26 грудня 2006 року в загальному розмірі 1341595,38 гривень.

09 вересня 2009 року Малиновським районним судом міста Одеси видано виконавчий лист №2-2369/09 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» суми боргу в розмірі 1341595,38 гривень.

29 жовтня 2009 року постановою державного виконавця Першого Малиновського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції Качурка В.В. було накладено арешт на усе нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності, та оголошено заборону на його відчуження.

За відомостями Першого Малиновського відділу ДВС у місті Одесі відповідне виконавче провадження завершено на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» та знищено за закінченням терміну зберігання.

Зі змісту запису про обтяження №9357810 у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта: дата державної реєстрації: 17 грудня 2009 року; тип обтяження: арешт нерухомого майна; підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АН №346216, 29 жовтня 2009 року, Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2 . В-9/934, вбачається, що все нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 знаходиться під арештом.

29 березня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги №114/72.

24 квітня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за договорами іпотеки.

29 березня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення права вимоги №114/72 /1.

24 квітня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за договорами іпотеки.

Відповідно до витягів з додатків №1 та №7 до договорів відступлення права вимоги №114/72 /1 новому кредитору передано право вимоги за кредитним договором №014/0022/74/68777 від 26 грудня 2006 року, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1

22 січня 2020 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов пункту 9 якого укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя свідчить та є підтвердженням повного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання за кредитним договором в сумі 3230294,25 гривень та договору іпотеки від 26 грудня 2006 року.

Відтак, суд погоджується з позицією заявника, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0022/74/68777 від 26 грудня 2006 року перед кредитором повністю погашена, що підтверджується довідкою про відсутність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0022/74/68777 від 26 грудня 2006 року за вих. №29/2122 від 22 січня 2020 року.

З наведених підстав 12 травня 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Першого Малиновський відділу ДВС у місті Одесі про зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

Однак листом начальника Першого Малиновський відділу ДВС у місті Одесі за №16246/22 від 24 травня 2021 року представнику ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з тим, що у відділі ДВС відсутня інформація про сплату боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частинами 1, 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувану. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника фізичної особи, за місцезнаходженням боржника юридичної особі або за місцезнаходженням майна боржника.

Частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Як установлює частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За відомостями відділу ДВС виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-2369/09 було завершено на підставі пункту 5 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» та знищено за закінченням терміну зберігання.

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року із подальшими змінами).

За правилами частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Закінчуючи виконавче провадження за виконавчим листом №2-2369/09, державним виконавцем не було знято арешт, накладений в процесі проведення виконавчих дій.

Відтак, суд погоджується з позицією сторони заявника, що бездіяльність начальника Першого Малиновський відділу ДВС у місті Одесі щодо скасування накладеного арешту не відповідає вимогам закону.

Стосовно стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження суд звертає увагу, що частина 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02 червня 2016 року з подальшими змінами) передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18 зазначила, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

З урахуванням означеного суд вважає, що незняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право такого боржника підлягає захисту шляхом зобов`язання відділу ДВС зняти накладений арешт.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з вимогами статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Ураховуючи викладене суд погоджується із обґрунтованістю доводів ОСОБА_1 про порушення державним виконавцем вимог закону при примусовому виконанні відповідного виконавчого документу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (стаття 13 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України). Однак за загальним правилом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 3 статті 12, частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30).

Отже перевіривши факти і обставини, якими заявник обґрунтовувала свої вимоги, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про задоволення скарги.

Як регламентує стаття 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

У зв`язку з задоволенням скарги ОСОБА_1 суд покладає судові витрати на Перший Малиновський відділ ДВС міста Одеси.

Керуючись статтями 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 258, 259, 260, 450, 451, пунктами 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність начальника Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) щодо скасування арешту, накладеного 29 жовтня 2009 року постановою АН №346216 державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, зареєстрованого у реєстрі заборон відчуження під №9357810 від 17 грудня 2009 року.

Зобов`язати начальника Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) винести постанову про зняття арешту з усього майна боржника та скасування оголошеної заборони на його відчуження у відношенні ОСОБА_1 у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-2369/09, виданого Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми в розмірі 1341595,38 гривень, якою скасувати арешт, накладений 29 жовтня 2009 року постановою АН №346216 державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, зареєстрований у реєстрі заборон відчуження під №9357810 від 17 грудня 2009 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: І.В. Плавич