Справа № 128/1933/19
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2021 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого - судді Ганкіної І.А.,

при секретарі Жигаровій Д.О.

позивача ОСОБА_1

адвоката позивача Байдака В.Г. ,

адвоката відповідача Сидорчук Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення; зазустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . В житловому будинку ніхто не зареєстрований. В даному будинку позивачка проживає постійно з 1996 року. Вказує, що відповідачка ОСОБА_3 є співмешканкою її сина. З 2000 року вона проживала разом з її сином в будинку її колишнього чоловіка - ОСОБА_4 під АДРЕСА_2 . Через постійні непорозуміння, колишній чоловік позивачки, вигнав її сина з відповідачкою з будинку і на їх прохання ОСОБА_1 дозволила їм тимчасово вселитись в її будинок. В жовтні 2001 року народилась онука ОСОБА_5 , яка в даний час проживає в с. Некрасове, Вінницького району Вінницької області. Вказує, що відповідачка проживає в належному їй на праві власності будинку без реєстрації, а позивачка вимушена проживати в прибудові до будинку, так як іншу частину будинку займає відповідачка з її сином. ОСОБА_1 зазначила, що неодноразово пропонувала відповідачці виселитись з будинку, так як будинок необхідний їй для власного проживання. Однак ОСОБА_3 не лише відмовляється виселятись з належного позивачці на праві власності будинку, а й не дає можливості користуватись їй всіма житловими приміщеннями будинку, постійно влаштовує скандали, веде себе агресивно та погрожує взагалі позбавити її права користуватись будинком, в зв?язку з чим вона змушена проживати в частині будинку, де відсутні належні умови для проживання. При цьому, договір найму між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не укладався. Оскільки, між позивачкою та відповідачкою постійно виникають конфліктні ситуації, і вона позбавлена можливості безперешкодно користуватися будинком, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просить усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом виселення відповідачки з належного їй будинку.

Відповідно до відзиву на позовну заяву ОСОБА_3 , вбачається, що відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Вказує, що в будинку постійно проживають позивачка, її син ОСОБА_6 , онука ОСОБА_5 та вона, як невістка власниці. В будинок вона вселилася зі згоди позивачки на постійній основі. Вказує, що даний будинок будувався позивачкою та ОСОБА_6 в період з 1996-1998 років, а в подальшому за час фактичних шлюбних стосунків її та сина позивачки з 2008 року по 2015 роки було добудовано будинок і господарські будівлі та споруди. Також вказує на те, що вона із сім`єю проживає та обслуговується на території місця проживання, тому отримала право на користування спірним будинком.

В подальшому 22.08.2019 року ОСОБА_3 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання права користування житлом. В позові зазначила, що згідно довідки Якушинецької сільської ради від 15.08.2019 р. в будинку АДРЕСА_1 фактично проживають: відповідачка ОСОБА_1 , її син ОСОБА_6 , онука власниці - ОСОБА_5 , та невістка ОСОБА_3 , але без реєстрації. ОСОБА_3 , як і члени її сім`ї, не могли зареєструвати своє місце проживання за вказаною адресою, так як згідно Витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копії технічного паспорту, будинок був введений в експлуатацію на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації лише 28.02.2019 р. Право власності було зареєстровано за позивачкою 24.06.2019 р. ОСОБА_3 вселилась в будинок в 2000 р. зі згоди ОСОБА_1 , як фактична дружина її сина - ОСОБА_6 . В 2001 році в них народилась донька ОСОБА_5 . З того часу постійним місцем проживання ОСОБА_3 є спірний будинок. Про те, що родина ОСОБА_6-ОСОБА_3 планувала постійно проживати в будинку свідчить факт реконструкції житлового будинку з метою збільшення житлової площі, побудова господарських будівель і споруд за спільні кошти ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в період з 2008 по 2015 рік. Також, підтвердженням постійного місця проживання ОСОБА_3 у будинку є наданий позивачкою за первісним позовом Акт обстеження житлових умов, відповідно до якого між ОСОБА_1 та сім`єю ОСОБА_3 склався певний порядок фактичного користування будинком. Крім того, відповідно до довідки виданої Якушинецькою АЗПСМ від 15.08.2019 р., ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 2001 року по теперішній час обслуговуються за адресою АДРЕСА_1 . Як член сім`ї, ОСОБА_3 користується будинком, постійно брала участь у витратах пов`язаних з будівництвом та реконструкцією житлового будинку та господарських будівель і споруд, оплатою послуг за користування енерго та газопостачання, та виконує інші зобов`язання по утриманню будинковолодіння.

Відповідно до відповіді на відзив поданої 27.08.2019 року ОСОБА_1 , вбачається, що зустрічний позов нею не визнається, виходячи із наступного. У ОСОБА_1 не має жодних заперечень проти того, що в будинку під АДРЕСА_1 відповідачка проживає без реєстрації з 2001 року, про що вона зазначила в своїй позовній заяві. Тому твердження відповідачки про те, що вона приховала той факт, що вона проживає в будинку, не відповідає дійсності. В зв`язку з тим, що відповідач з її сином займають більшу частину будинку, не допускають її до цієї частини, ОСОБА_1 вимушена проживати в прибудові до будинку. Дійсно відповідач вселилась до належного їй на праві власності будинку на прохання сина, однак ОСОБА_1 не давала згоди на її постійне проживання в будинку, а дозволила лише тимчасово вселитись в будинок. Житловий будинокз господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 побудований особисто нею за її власні кошти. Відповідачка по справі участі в будівництві будинку та господарських будівель не приймала. У відзиві на позов ОСОБА_3 вказує, що між ними склався відповідний порядок фактичного користування будинком. Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3 з сином ОСОБА_1 зайняли без її на те згоди практично всі житлові кімнати будинку, а вона змушена проживати в прибудові до будинку. Внучка ОСОБА_5 дійсно до літніх канікул проживала в належному ОСОБА_1 на праві власності будинку, однак на вихідні дні вона виїздила до с. Некрасове, Вінницького району Вінницької області, і з травня 2019 року проживає в с. Некрасове. В належний їй на праві власності будинок вона заселилась після її звернення до суду в серпні 2019 року. ОСОБА_3 не була і не є членом сім`ї ОСОБА_1 в розумінні положень частини 2 статті 64 Житлового кодексу України, а тому на неї не поширюються положення ст. 116 Житлового кодексу України. ОСОБА_3 проживає в належному ОСОБА_1 на праві власності будинку без реєстрації, та чинить перешкоди в користуванні будинком, оскільки ОСОБА_1 не має можливості користуватись всіма житловими та підсобними приміщеннями.

Відповідно до відповіді на відзив від 11.11.2019 року наданого ОСОБА_3 , вбачається що вона не згідна з фактами викладеними ОСОБА_1 у своїх відзивах. Вказує, що шлюб між нею та сином позивачки був офіційно зареєстрованим 04.10.2019 року. Також стверджує, що після її фактичного вселення у спірний будинок, вона з чоловіком (сином позивачки) за власні кошти теж здійснювали ремонтні роботи будинку, господарських будівель та споруд. Доказом даного факту, просить вважати копію технічного паспорту на будинок та його характеристику. В судовому засіданні первісний позивач ОСОБА_1 власний позов підтримала повністю на підставах викладених в ньому, просила вимоги задовільнити. В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 просила відмовити. Суду показала, що ОСОБА_3 вселилася до спірного будинку з її сином самостійно, але вона виганяти їх не стала. В будинок вони заселилися тимчасово, так як не вжилися з бувшим чоловіком позивачки - ОСОБА_4 , батьком її сина. Шлюб вони не реєстрували, в 2001 році у сина та відповідачки народилася спільна дитина. Позивачка жаліла їх та не виселяла, продовжувала добудовувати будиногк власними коштами. ОСОБА_3 в будівництво, ремонт не вкладалася. У 2019-му році вона зареєструвала право власності на будинок і отримала законне право, як власник, звернутися до суду за виселенням ОСОБА_3 , так як та перешкоджає їй у користуванні всім будинком і вона змушена проживати у прибудові. Відповідачка постійно влаштовує сварки, вчиняє конфліктні ситуації і більше вона так жити не може. Відповідачка зареєстрована в с. Некрасово, має там будинок, але не виселяється, хоча членом її сім`ї ніколи не була. В зв`язку з вказаним, просить свій позов задовільнити. У зустрічному позові відмовити.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Байдак В.Г. підтримав позицію свого довірителя.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Сидорчук Н.М. проти позову ОСОБА_1 заперечила, позов ОСОБА_3 підтримала повністю, просила його задовільнити. Суду показала, що ОСОБА_3 заселилася до спірного будинку в 2000 році, як співмешканка сина власниці будинку - ОСОБА_6 .. У 2001 році в них народилася донька, яка як і ОСОБА_3 постійно проживала у будинку по АДРЕСА_1 . Тамож вони обслуговувалася у лікарів, а дитина ходила до школи. В будинку ОСОБА_3 не була зареєстрована, так як на будинок не було оформлено право власності, однак вона та чоловік приймали участь у його будівництві та ремонті, оплачували послуги. 04.10.2019 року відповідачка та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. ОСОБА_3 була і є членом сім`ї власника будинку, вселилася у будинок з її згоди, а отже, отримала право на користування житлом, що просить затвердити в судовому порядку. Будинок в с. Некрасово, де зареєстрована відповідачка, належить на праві власності її дочці, тому права на будинок вона не має.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, належності та допустимості, дійшов до наступних висновків.

Судом є встановленим, що відповідно до витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер НОМЕР_3, ОСОБА_1 , належить на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а..с.6, 7-10).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності від11.12.2014 року ОСОБА_1 також належить на праві власності земельна ділянка, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2376 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на якій знаходиться спірний будинок (а.с.11-12).

Згідно з довідкою № 276 від 03.06.2019 року виданою Якушинецькою сільською радою, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 дійсно проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Також Актом обстеження житлових умов від 12.07.2019 підтверджується факт спільного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та встановлений порядок користування будинком (а.с.14).

Як вбачається із копій заяв між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виникали суперечки за період спільного проживання, в результаті яких позивачка зверталася до відповідних органів (а.с.16-18).

Відповідно до довідки виданої Якушинецькою АЗПСМ від 15.08.2019 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 2001 року по теперішній час обслуговуються за адресою АДРЕСА_1 (а.с.37).

ОСОБА_5 2001 р.н.. дійсно навчалася у КЗ «Якушинецький ліцей» Вінницької області з 01.09.2012 року по 23.06.2017 року (а.с.38).

Відповідно до довідки Якушинецької сільської ради від 15.08.2019 року в будинку АДРЕСА_1 фактично проживають ОСОБА_1 , її син ОСОБА_6 , її онука ОСОБА_5 , та невістка ОСОБА_3 , але без реєстрації (а.с.39), що також підтверджується копією акту від 15.08.2019 року (а.с.40).

Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 04.10.2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, за актовим записом 2681 (а.с.92).

Реєстрація шлюбу проведена після прийняття позову ОСОБА_1 до провадження суду.

Згідно з довідки № 3485/08-04 від 29.08.2019 року виданою Якушинецькою сільською радою, що ОСОБА_3 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2000 року і по даний час без реєстрації (а.с.93).

Відповідно до довідки № 462 від 03.09.2019 року виданої ВК Некрасівської сільської ради ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , але фактично з 2000 року за даною адресою не проживає (а.с.94).

З реєстрації за вказаною адресою ОСОБА_3 не знята.

Згідно з довідкою від 27.08.2019 року за № 115/20 виданою КЗ «Якушинецький ліцей», що ОСОБА_5 2001 р.н., дійсно навчалася та закінчила Ксаверівську ЗОШ І ступеню (а.с.95).

Відповідно до виписки з погосподарських книг Некрасівської сільської ради за адресою: АДРЕСА_3: погосподарська книга № 3 за 2011-2015 років особовий рахунок № НОМЕР_2 гр. ОСОБА_11 - голова двору ІНФОРМАЦІЯ_2 ; погосподарська книга № 3 за 2016-2020 року особовий рахунок № НОМЕР_2 гр. ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 96).

ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 успадкувала будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_3 після смерті батька ОСОБА_13 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.97-99).

Згідно зі ст.ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що закріплено у нормативних положеннях ч.1 ст.321 Цивільного кодексу.

У відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Законодавець не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, тому при вирішенні судового спору, суд виходить з нормативних положень, як ЖК України, так і ЦК України.

При цьому, суд враховує, що ч. 1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Аналіз положень гл.32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). При цьому, суд повинен виходити з визначення доведеності права сторони за встановлення режиму користування власністю іншої особи, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Таким чином, за первинним позовом слід оцінити доведеність факту того, що право власника на користування об`єктом власності є порушеним, а за зустрічним позовом факту належності позивачки до членів сім`ї власника будинку та підстав для визнання права користування житлом.

При цьому, об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення, є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні було досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, які відповідають вимогам належності та допустимості доказів, згідно п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Оцінюючи докази сторін, та встановлені судом обставини судового спору, суд виходить з того, що за нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом є встановленим, що ОСОБА_3 вселилась у спірний будинок, як член сім`ї сина власниці житлового будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_6 .

Вказана обставина сторонами не заперечується.

Однак, судом є встановленим, що спільне господарство власниця будинку ОСОБА_1 та сім`я ОСОБА_6 - ОСОБА_3 не вели. Спільним побутом та бюджетом пов`язані не були, спільне господарство не вели, взаємних прав та обов`язків, передбачених законом, не мали, хоча і проживають у одному будинку. Кожна сім`я користувалася своєю часткою будинку, при цьому договір найму з власником не укладався. ОСОБА_3 , її чоловік та їх донька проживають в спірному будинку без постановки на облік (реєстрації).

При цьому, ОСОБА_3 зберігає своє право на проживання у АДРЕСА_3 , юридичного зв`язку з місцем реєстрації не втрачала. ОСОБА_3 є членом сім`ї ОСОБА_1 , право на проживання(користування) якого будинком власниці ОСОБА_1 , шляхом відповідної реєстрації, договору найму, користування чи іншим чином не закріплено.

Не має закріпленого права на користуванні будинком ОСОБА_1 ї син ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , який також у розумінні ст.3 СК України членом сім`ї ОСОБА_1 не являється. Кровне споріднення з власницею не надає автоматичного набуття даного статусу. Таким чином, в розумінні ст.3 СК України підстав для визнання ОСОБА_3 членом сім`ї власниці будинку ОСОБА_1 не має.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись приміщенням може виникнути лише за наявності права власності (право користування) в особи, членами сім`ї якої вони є. Факт лише тривалого проживання у будинку АДРЕСА_1 , зі згоди власниці сам по собі не породжує закріплення за ОСОБА_3 права користування будинком в судовому порядку.

Тому, виходячи з зазначеного, стороною ОСОБА_3 виникнення у неї прав члена сім`ї власника житла - ОСОБА_1 , передбаченого нормативними положеннями статті 156 ЖК України, а отже і права користування житлом суду не доведено, в зв`язку з чим позов ОСОБА_3 до задоволення не підлягає.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 суд виходить з того, що судом є встановленим, що позивачка позбавлена можливості використання своєї власності у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 в повному обсязі, та користується лише його частиною, а саме - прибудовою.

Зазначений факт підтверджує наданий суду акт обстеження побутових умов від 12.07.2019 року, за яким ОСОБА_1 використовує для проживання приміщення 2-1,2-2, а відповідачка з чоловіком приміщення 1-1,1-2,1-3,1-4,1-5,1-6, згідно технічного паспорту (а.с.14).

Між власницею та ОСОБА_3 виникають сварки та конфлікти, що унеможливлюють їх спільне проживання. Факт наявності скарг на поведінку ОСОБА_3 та неможливість спільного проживання підтверджують надані суду заяви ОСОБА_1 до органів поліції від 03.07.2017 року, 11.12.2017 року, талон повідомлення №149 від 31.05.2017 року (а.с.16-18).

Визначаючись щодо підстав виселення ОСОБА_3 з будинку, в порядку усунення перешкод, суд враховує вимоги передбачені, зокрема, в ст. 116 ЖК України, та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року зі змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Так, за п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року, зазначено, що «при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖЕК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Право на житло є одним з найбільш природних і невід`ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. Право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини найбільш поширеним є судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і тому под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. А правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі "дозволено все, що прямо не заборонено законом", а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст. 13 ЦК України.

При цьому, як вбачається зі ст. 319 ЦК України, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При встановленні обмежень права власника у здійсненні ним права власності, що суперечить ст.ст.319,321 ЦК України, порушене право власника підлягає відновленню, зокрема, у судовому порядку.

Враховуючи вказане, суд вважає встановленим неправомірне обмеження права власника ОСОБА_1 на повне та безперешкодне користування належним їй будинком ОСОБА_3 , в зв`язку з чим, порушене право позивачки ОСОБА_1 підлягає до відновлення, шляхом задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_1 не вимагає стягнення судових витрат з відповідачки та бажає залишити судові витрати за собою.

В зв`язку з відмовою у задоволені позову ОСОБА_3 до стягнення судові витрати за позовом ОСОБА_3 не підлягають.

Керуючись ст. ст. 321, 383, 386, 391,405 ЦК України, ст. ст. 9, 64, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 19, 81, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 власністю, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку, який знаходиться за адрсеою: АДРЕСА_1 .

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування житлом та стягнені судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.А. Ганкіна