Справа № 161/9628/21 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/1382/21 Категорія: 47 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Карпук А.К., Шевчук Л.Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою від його імені представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області у 2018 році приводилося досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000115 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

27 лютого 2018 року у вказаному кримінальному провадженні позивачу було оголошено повідомлення про підозру, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 , знаходячись поблизу домогосподарства по АДРЕСА_1 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи при цьому протиправність своїх дій, шляхом вільного доступу із даху дерев`яної споруди (літнього душу), розташованої на початку тильної сторони вищевказаного господарства, таємно викрав металевий бак вагою 42 кг, чим спричинив потерпілій ОСОБА_3 майнової шкоди на загальну суму 281,40 грн..

28 лютого 2018 року досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні було завершено, складено обвинувальний акт, який направлено для розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Повторність, як кваліфікуюча ознака інкримінованого позивачу злочину, встановлена у зв`язку з його засудженням вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2017 року до 3 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України за умови невчинення ним нового злочину протягом 2 років. Таким чином, обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, зареєстрованого в ЄРДР №0000115 від 15 лютого 2018 року за ч. 2 ст. 185 КК України загрожувало йому покаранням, пов`язаним із реальним позбавленням волі.

Крім того, у провадженні суду знаходився обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000495 від 31 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2019 року кримінальне провадження №0000115 від 15 лютого 2018 року та кримінальне провадження №0000495 від 31 травня 2016 року об`єднано в одне провадження. В ході судового розгляду вищевказаного кримінального провадження прокурор Луцької місцевої прокуратури у зв`язку із неможливістю доведення доказами факту вчинення ОСОБА_1 крадіжки, про яку стверджувалося у кримінальному провадженні №0000115 від 15 лютого 2018 року за ч. 2 ст. 185 КК України, складено новий обвинувальний акт, яким змінено правову кваліфікацію та обсяг обвинувачення ОСОБА_1 шляхом відмови від обвинувачення у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 27 лютого 2018 року (з часу оголошення йому підозри у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України) до 03 березня 2021 року, коли прокурором було знято обвинувачення, тобто загальною тривалістю 3 роки.

Позивач з моменту вручення йому підозри у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, під час досудового розслідування та перебування кримінального провадження в суді не визнавав своєї вини в інкримінованому йому злочині, бажав свого виправдання в суді.

Разом із тим, внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового розслідування та прокуратури позивачу було завдано значну моральну шкоду, він зазнав приниження, перебував у постійному страху за своє життя та майбутнє, переживав, що може бути засуджений за злочин, якого не скоював та відбувати покарання, пов`язане із реальним позбавленням волі. Наведене зумовлювало в нього сильні душевні хвилювання та страждання, порушення звичайного ритму життя, тривогу, порушення сну та депресію.

Ураховуючи наведене, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь 216 000 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2021 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені позивача ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі Волинська обласна прокуратура і Державна казначейська служба України (кожен зокрема), посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Позивач звернувся із даним позовом, обґрунтовуючи його вимоги ч.ч. 1, 7 ст. 1176 ЦК України та спеціальним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон).

Зазначеним Законом передбачено, що право на відшкодування, у тому числі і моральної шкоди, у розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства (стаття 1) та у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення (стаття 2).

Зазначений перелік є вичерпний.

Позивач не надав суду ні виправдувального вироку суду, ні обвинувального вироку суду чи іншого рішення суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду), якими було б встановлено ті факти, на які він вказав у позові як на підставу для відшкодування моральної шкоди.

Посилання представника позивача на необхідність застосування «принципу належного урядування», а саме, що «ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються» - відхиляються апеляційним судом, оскільки державою прийнято відповідні закони, які регулюють порядок, підстави та випадки для відшкодування моральної шкоди. Крім того, сторона позивача не довела, що відповідними органами було допущено будь-яку помилку, яка була б підставою для відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм вірну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.268 ч.ч.4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану від його імені представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді