КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 753/2702/21 Головуючий у суді першої інстанції - Якусик О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, відповідно до якого просив витребувати у ОСОБА_4 об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 203,50 кв.м., житловою площею 109,40 кв.м.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказане нерухоме майно вибуло з володіння позивача на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасоване, а отже вибуло з володіння власника поза його волею, а тому підлягає витребуванню від особи, яка є його останнім набувачем.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року замінено первісного відповідача ОСОБА_4 на належного відповідача ОСОБА_1 , з тих підстав, що 08 квітня 2021 року власником спірного майна став ОСОБА_1 внаслідок укладення ним з ОСОБА_4 договору про розірвання договору про передання майна стягувачу в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим документом від 30 березня 2020 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В подальшому, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив накласти арешт та заборону на відчуження на об`єкт нерухомого майна - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява мотивована тим, що предметом спору у цій справі є право власності на об`єкт нерухомого майна - вищевказану квартиру. Також зазначено, що 08 квітня 2021 року первісний відповідач ОСОБА_4 здійснив відчуження зазначеної квартири на користь ОСОБА_1 , який залучений до участі у справі як новий відповідач. У свою чергу, ОСОБА_1 в той же день 08 квітня 2021 року уклав договір іпотеки номер 2058, відповідно до якого квартира була передана в іпотеку іншій особі ОСОБА_6 . Договір іпотеки був укладений на строк 10 днів (до 18 квітня 2021 року).

Заявник зазначає, що після 18 квітня 2021 року у ОСОБА_6 виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що може знову привести до зміни її власника. Таким чином, як вказує заявник, відповідачі у справі здійснюють дії щодо квартири, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а отже є підстави вважати, що ця квартира може бути знову відчужена на користь третіх осіб та, у разі невжиття заходів забезпечення позову, це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2021 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт та заборону на відчуження на об`єкт нерухомого майна - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем не було належним чином обґрунтовано доцільність забезпечення позову у визначений у заяві спосіб та не з`ясовано чи існувала реальна загроза невиконання можливого рішення суду. Позивачем не було доведено наміру відповідача відчужити спірну квартиру або чинити перешкоди у виконанні можливого рішення суду.

Апелянт також наголошує, що судом не враховано, що за своєю правовою природою укладення договору іпотеки не призводить до переходу права власності, оскільки іпотека є засобом забезпечення зобов`язання.

Крім того, апелянт вважає, що в порушення вимог закону суд першої інстанції не вирішив питання зустрічного забезпечення, хоча відповідно до вимог статті 154 ЦПК України був зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, оскільки позивач, на думку апелянта, не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив апеляційний суд скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2021 року, а у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

28 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , відповідно до якого вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви про забезпечення позову.

Представник ОСОБА_5 також наголошує, що позивач ОСОБА_2 має зареєстроване в установленому порядку місце проживання на території України, а також нерухоме майно, що також знаходиться на території України, а тому у суду були відсутні підстави для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення. Крім того, також вказано, що накладення арешту на спірну квартиру обмежує лише право розпоряджатись майном, а не право нею користуватись, що спростовує імовірність завдання відповідачу збитків у зв`язку із таким забезпеченням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи подану заяву про забезпечення позву мотивував своє рішення тим, що через ризик подальшого відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову та може призвести до того, що позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Судом першої інстанції зазначено, що наявність вказаного ризику підтверджується фактом відчуження відповідачем ОСОБА_4 спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_1 , який в подальшому передав це майно іпотеку для забезпечення виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_6 , невиконання яких може бути підставою звернення стягнення на вказане майно і перехід прав на нього до третіх осіб.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову відповідає з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що між сторонами справи виник спір щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 203,50 кв.м., житловою площею 109,40 кв.м.

Так, в матеріалах справи міститься свідоцтво про право власності від 31 жовтня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 203,50 кв.м., житловою площею 109,40 кв.м. (а.с.11).

Крім того, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 лютого 2021 року вбачається, що 13 березня 2020 року спірна квартира була відчужена на користь ОСОБА_4 на підставі договору про передання майна стягувану в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим документом (а.с.13-20).

Крім того, в матеріалах справи також наявна Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 квітня 2021 року відповідно до якої вбачається, що на підставі договору про розірвання договору про передання майна стягувану в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим документом від 30 березня 2020 року ОСОБА_1 08 квітня 2021 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.85-87).

Крім того, того ж дня 08 квітня 2021 року ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Іпотекодержателем став ОСОБА_6 , строк виконання основного зобов`язання - 18 квітня 2021 року (а.с.94-95).

Враховуючи зазначені обставини, а також предмет позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви про забезпечення позову, оскільки позивач просить витребувати у ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 203,50 кв.м., житловою площею 109,40 кв.м., оскільки вважає себе законним власником вказаного нерухомого майна.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції не застосував зустрічне забезпечення, хочу це було обов`язком суду, то слід зазначити наступне.

Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову, не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.

Як вбачається із матеріалів справи, подана заява про забезпечення позову не підпадає під вказані положення статті 154 ЦПК України, коли суд зобов`язаний вжити заходів зустрічного забезпечення позову, оскільки позивач ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання в Україні, а також нерухоме майно, яке також знаходиться в Україні (а.с.179-182).

Суду також не було надано доказів, які б свідчили, що майновий стан позивача або його дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, заявлені заходи забезпечення позову в повній мірі відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 21 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 08 грудня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв