головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про захист честі, гідності, ділової репутації та спростовання недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Служби безпеки України у якому просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 у статті під назвою «офіційне повідомлення щодо кримінальної справи ОСОБА_1 », а саме:

«…напад на ОСОБА_1 вважається закінченим - його життю та здоров`ю вже нічого не загрожувало»;

«Однак ОСОБА_2 побіг за ОСОБА_3 , наздогнав його і завдав декількох поранень, зокрема, удар ножем у серце, який і призвів до смерті»;

«…заяви про те, що ОСОБА_2 поранив ОСОБА_5 під час самооборони, а згодом жодних ран не наносив, не відповідають дійсності»;

«Проведена під час досудового розслідування експертиза засвідчила версію про умисне вбивство»;

«сумнівно виглядають слова ОСОБА_6 , що він завдав смертельних поранень ножем, який нібито відібрав у ОСОБА_5 та ОСОБА_7 »;

« ОСОБА_8 особисто підтвердив приналежність йому ножа під час власної онлайн трансляції у мережі Facebook з місця події»;

«Необхідна самооборона - це дії ОСОБА_6 лише на початку сутички, але потім він … завдав удару ножем у серце, коли життю самого ОСОБА_2 вже нічого не загрожувало. Закон не дозволяє трактувати такі дії як самозахист»;

« ОСОБА_9 завдав смертельного удару власним ножем (це він підтвердив сам під час Facebook-стріму на власній сторінці»;

« ОСОБА_9 наздогнав ОСОБА_10 на відстані майже 100 метрів від місця конфлікту»;

« ОСОБА_11 загинув від удару в серце, коли втікав від ОСОБА_2 »;

- зобов`язати відповідача протягом семи днів з дня набрання рішення законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті під назвою «повідомлення щодо кримінальної справи ОСОБА_1 »

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані з розглядом цієї справи.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вищенаведена інформація, поширена відповідачем відносно позивача, є недостовірною, такою що порочить його честь, гідність та ділову репутацію.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до Служби безпеки України про захист честі, гідності, ділової репутації та спростовання недостовірної інформації.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що «на сайті СБУ було здійснено інформування про діяльність правоохоронного органу СБУ із посиланням на матеріали так званої «справи ОСОБА_2 », але при цьому судом не враховано, в якій формі це було зроблено.

Вказує, що відповідач не написав у своєму повідомленні, що: «За версією слідства», ОСОБА_9 завдав смертельного удару власним ножем... « ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється в тому, що» наздогнав ОСОБА_5 на відстані майже 100 метрів ....«Як свідчать матеріали кримінальної справи», ОСОБА_8 особисто підтвердив приналежність йому ножа...

Зазначає, що всі речення про дії ОСОБА_6 сформульовано у стверджувальній, безальтернативній формі. Натомість у повідомленні СБУ посилання на матеріали кримінальної справи міститься лише при інформування про дії нападників на ОСОБА_2 : «...Дійсно, як свідчать матеріали справи, можна говорити про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_13 мали на меті залякати й нанести тілесні ушкодження ОСОБА_14 . Тому дії нападників слідчими були кваліфіковані за ст. 296 ч. 4 ККУ...»

Наголошує на тому, що це інша кримінальна справа - за звинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (копія повідомлення про підозру ОСОБА_15 додається). Отже, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. СБУ не робить жодних посилань на «справу ОСОБА_2 », приписуючи йому здійснення кримінально караних діянь.

Вважає, що всупереч доводам представника позивача, суд першої інстанції не врахував численну практику Верховного Суду та Європейського Суду з прав людини щодо порядку висвітлення посадовими особами обставин кримінальних проваджень.

Наголошує на тому, що відповідач жодним чином не добирав слова в оскаржуваному повідомленні. Ним жодного разу не вжито фрази на кшталт «за даними попереднього розслідування ... », « ОСОБА_2 підозрюється в тому, що ...», «Слідство вважає, що ......».

Таким чином, судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню (правові позиції Верховного Суду та рішення Європейського Суду з прав людини).

Вказує, що суд першої інстанції помилково приходить до висновку, що оскаржувані висловлювання відповідача захищені як оціночні судження. Адже відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», до оціночних суджень не може бути віднесений наклеп. А звинувачення ОСОБА_6 у вбивстві без відповідного вироку суду - якраз і є наклепом, оскільки не має під собою жодного фактичного підґрунтя.

Також вказує, що виникають сумніви, що діюче законодавство уповноважує СБУ здійснювати оціночні судження при інформуванні про злочини. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Звертає увагу, що висновки суду про те, що «опублікована на сайті СБУ інформація має характер суб`єктивного припущення», не відповідає обставинам справи, оскільки для припущень характерні слова «можливо», «імовірно», «вірогідно», «можна припустити». Жодне з подібних слів в повідомленні СБУ не вжито.

5 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від особи, яка уповноважена діяти від імені СБУ - Рижак Ю., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач оприлюднив у соціальних мережах інформацію про те, що слідчий Головного слідчого управління СБУ повідомив позивачу про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 та ч.2 ст.263КК України. Так, у свою чергу СБУ з огляду на суспільний інтерес публічно підтвердила факт повідомлення ОСОБА_1 про підозру. Звертає увагу, що при цьому в повідомленні зазначалося на неупередженості та законності дій слідчих, а також на тому, що вину чи невинуватість особи у вчиненні злочину має встановити суд.

Наголошує на тому, що вказана інформація є інформацією про діяльність державного органу спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України відповідно до визначених Законом завдань і компетенції та не підлягає спростуванню.

Щодо думки позивача про те, що на сайті СБУ всі речення про дії ОСОБА_1 сформульовано у начебто стверджувальній, безальтернативній формі вказує на те, що в оприлюдненій СБУ інформації не повідомлялось про те, що позивач є винним у вчинені злочину, а лише з дозволу слідчого, у відповідності до статті 222 Кримінального процесуального кодексу України, розголошено відомості досудового розслідування стосовно позивача.

Звертає увагу, що зазначене є достовірною інформацією, оскільки Головним слідчим управлінням СБУ здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження №0001215 від 25 травня 2018 року, у якому ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч,2 ст.263 КК України.

Вважає, що доводи апеляційної скарги та висновки про начебто порушення СБУ особистих немайнових прав ОСОБА_1 є лише особистою думкою та припущеннями позивача і не підтверджуються жодними доказами і спростовується матеріалами справи.

Вказує, що у даному випадку, опублікована на сайті СБУ інформація має характер суб`єктивного припущення, яке ґрунтується на матеріалах досудового розслідування, що не може бути кваліфіковано як повідомлення про певний факт, тобто є оціночними судженнями відповідача і не підлягає спростуванню.

Також вказує, що спірна інформація в публікації СБУ стосовно позивача не містить формулювання про встановлену вину ОСОБА_1 у вчиненні будь-якого злочину, відтак стаття 6 Конвенції відповідачем не була порушена.

Зазначає, що враховуючи вищевикладене, поширена на сайті СБУ інформація не є фактичним твердженням про встановленням винуватості позивача у вчиненні злочину, тому його вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підтверджуються обставинами справи і задоволенню не підлягають.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Якубенко В.М. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представники відповідача СБУ - Рижак Ю.В. та Каменських К.М. просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_3 в мережі Інтернет на веб-сайті Служби безпеки України за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5, у розділі «Новини» було розміщено повідомлення під назвою «Офіційне повідомлення СБУ щодо справи ОСОБА_1 », в якій зазначена інформація наступного змісту:

«Сьогодні, враховуючи матеріали справи та проведені експертизи, за погодженням з Офісом Генерального прокурора ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ст. 115 ч.1 (умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині) та ст. 263 ч.2 Кримінального кодексу України (носіння холодної зброї без передбаченого законодавством дозволу).

У зв`язку з чим СБУ офіційно повідомляє:

Розслідування «справи ОСОБА_1» давно перейшло із суто юридичної площини в політично-інформаційну. Тому, враховуючи суспільний резонанс, Служба безпеки України наголошує, що неупереджено підходить до розслідування будь-яких злочинів та керується виключно нормами законодавства.

Дійсно, як свідчать матеріали справи, можна говорити про те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_13 мали на меті залякати й нанести тілесні ушкодження ОСОБА_14 . Тому дії нападників слідчими були кваліфіковані за ст. 296 ч. 4 ККУ.

Захищаючись, громадський активіст лівою рукою прикривався від ударів, а правою - завдавав удари ножем. Як наслідок, ОСОБА_13 отримав різану рану передньої черевної стінки, а ОСОБА_11 - проникаюче колото-різане поранення живота. Зазначаємо, що такі дії ОСОБА_6 можуть відповідати поняттю необхідна оборона.

Однак його подальші дії ставлять під сумнів вищезазначену версію. Оскільки ОСОБА_11 втік з місця події, напад на ОСОБА_2 вважається закінченим - його життю та здоров`ю вже нічого не загрожувало. Однак ОСОБА_2 побіг за ОСОБА_3 , наздогнав його і завдав декількох поранень, зокрема, удар ножем у серце, який і призвів до смерті.

Тіло ОСОБА_5 було знайдено майже за 100 метрів від місця першої сутички. Тобто заяви про те, що ОСОБА_9 поранив ОСОБА_5 під час самооборони, а згодом жодних ран не наносив, не відповідають дійсності. Проведена під час досудового розслідування експертиза засвідчила версію про умисне вбивство.

Також сумнівно виглядають слова ОСОБА_6 , що він завдав смертельних поранень ножем, який нібито відібрав у ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . ОСОБА_8 особисто підтвердив приналежність йому ножа під час власної онлайн трансляції у мережі Facebook з місця події.

Враховуючи вищезазначене, повідомлення про підозру у вчиненні злочину є вимогою закону, який діє незалежно від інформаційних кампаній і політичних переконань тих, хто його порушив. Так само, як і жодне розслідування не можете бути зупинене через патріотичні погляди його фігурантів.

Разом з тим нагадуємо, що особа є винуватою у разі, якщо її вина доведена у суді».

Звертаючись до суду з позовом, представник ОСОБА_1 - адвокат Якубенко В.М. зазначав, що вищенаведена інформація, поширена відповідачем відносно позивача, є недостовірною, такою що порочить його честь, гідність та ділову репутацію.

Суд першої інстанції вважав, що опублікована на сайті СБУ інформація має характер суб`єктивного припущення, яке ґрунтується на матеріалах досудового розслідування, яка не може бути кваліфікована як повідомлення про певний факт, тобто є оціночними судженнями автора статті, яке він зробив з інформації, отриманої з розкритих слідчим матеріалів кримінального провадження, і ця думка викладена не у стверджувальній формі, а у формі припущення, що могло б бути предметом судового захисту.

Колегія суддів не може погодитись в повному обсязі з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. п. 15, 19 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Так, матеріалами справи встановлено та не заперечується сторонами факт поширення відповідачем інформації, яка стосується безпосередньо позивача.

Перевіряючи зміст спірної інформації колегія суддів вважає її фактичними твердженнями, а не судженнями, як помилково вважав суд першої інстанції.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Спірна інформація, яка є предметом цієї справи, містить викладення фактів, які можуть бути перевірені. Більш того, спірна інформація є версією слідства, яка є предметом перевірки судом у кримінальному провадженні.

Безпосередньо у цьому ж кримінальному провадженні сторона захисту так само має право спростовувати достовірність фактів, які пред`явлені за версією слідства.

Так, сторонами цього спору не заперечується сама обставина, що ОСОБА_18 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину за ст. 115 ч. 1 (умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині) та ст. 263 ч. 2 Кримінального кодексу України (носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу).

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Службу безпеки України" Служба безпеки України інформує про свою діяльність через засоби масової інформації, шляхом надання відповідей на запити на доступ до публічної інформації та в інших формах у визначеному законодавством порядку.

На виконання вказаних положень СБУ офіційно повідомлено про розслідування "справи ОСОБА_2 ". У цій статті, що є предметом цього спору, СБУ враховує суспільний резонанс стосовно розслідування цієї справи.

Із змісту статті вбачається, що наразі слідством вивчаються питання щодо встановлення обставин у підтвердження кваліфікації дій ОСОБА_1 за версією сторони обвинувачення, що не може бути визнане судом апеляційної інстанції безпосередньо прямим звинуваченням у вчиненні злочину.

У самому повідомленні СБУ так само застережує, що особа є винуватою у разі, якщо її вина буде доведена у суді.

Відповідно до частини другої статті 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

При цьому, у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Саме такого висновку за подібних обставин дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц (провадження № 61-19243св18).

Таким чином у цьому спорі не може бути встановлена обставина про поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності, а відтак не встановлено сукупності обставин, за наявності яких є юридичний склад правопорушення, як доведена підстава для задоволення позову про спростовання недостовірної інформації.

Проте, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання спірної інформації такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача, зокрема що порушує презумпцію невинуватості щодо позивача, колегія апеляційного суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому.

Глава 20 ЦК України не передбачає такого спеціального способу захисту порушеного особистого немайнового права фізичної особи як визнання порушення презумпції невинуватості, однак суд застосовує рішення Європейського Суду з прав людини, оскільки ці рішення визнані законодавцем джерелом права у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини".

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов`язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року).

Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені, й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хужин та інші проти Росії» від 23 жовтня 2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення у справі «Аллен де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року, п. 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року зазначено, що частина друга статті 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (рішення у справі «Турьєв проти Росії» від 11 жовтня 2016 року, п. 19).

Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року, п.п. 54, 56; «Нештяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року, п.п. 88-89).

Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року, у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, п. 41).

Отже Європейським судом з прав людини неодноразово повторено усталений принцип його практики, що пункт 2 статті 6 Конвенції забороняє посадовим особам оголошувати особу винною до винесення їй вироку судом. Посадові особи можуть інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкриваючи інформацію про вручення повідомлень про підозру, затримання та зізнання, якщо вони роблять це розсудливо та обачно. Вибір слів є важливим (див. рішення у справі «Турьєв проти Росії» (Turyev v. Russia), заява № 20758/04, пункт 19, від 11 жовтня 2016 року з подальшими посиланнями)

Повертаючись до цієї справи, апеляційний суд зауважує, що оскаржувана інформація в офіційному повідомленні була заявлена не в межах самого кримінального провадження, а була частиною адресованої громадськості заяви у ЗМІ. Суд приймає до уваги довід відповідача, що мета оскаржуваних тверджень полягала в інформуванні громадськості про резонансну кримінальну справу. Дійсно, оскільки особа позивача є відома громадськості, сторона відповідача могла вважати за необхідне інформування громадськість про висунуті проти позивача кримінальні обвинувачення (див. для порівняння рішення у справі «Ільгар Маммадов проти Азербайджану» (Mammadov v. Azerbaijan), заява № 15172/13, пункт 127, від 22 травня 2014 року). Однак апеляційний суд вважає, що поширені в оспорюваній інформації твердження відповідача у ЗМІ щодо кримінального провадження проти позивача не були розсудливими та обачними, оскільки відповідні твердження не можуть не сприяти думці громадськості про вину позивача до того, як її було б встановлено в законному порядку.

Апеляційний суд враховує контекст поширеної на сайті Служби безпеки України інформації, в якому було наведено аналіз версії сторони захисту та сторони слідства у порівнянні відповідно: "як намагаються подати інформацію" та "як насправді".

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що було порушено презумпцію невинуватості.

Так, із матеріалів справи вбачається, що слідство щодо обвинувачення ОСОБА_1 досі триває, і навіть у випадку підтвердження будь-яких тверджень із публікації СБУ доказами, зібраними на етапі досудового розслідування, згідно ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В той же час, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим колегія апеляційного суду враховує, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Позивач у захист свого особистого права обрав спеціальний спосіб захисту шляхом спростування недостовірної інформації. Однак судом не встановлено підстав для задоволення позову у обраний позивачем спосіб захисту, оскільки колегія апеляційного суду не має повноважень встановлювати чи спростовувати достовірність спірної інформації, яка є предметом перевірки, встановлення чи спростування у кримінальному провадженні.

Інших спеціальних способів захисту порушеного права, таких як заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права, відшкодування моральної шкоди чи право на відповідь, позивач не заявив.

Тому, встановивши порушення презумпції невинуватості внаслідок поширення оспорюваної інформації та не встановивши підстав для спростування такої інформації, колегія апеляційного суду вирішує спір у межах заявлених вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту та можливості здійснення захисту особистого немайнового права також іншим способом (відмінним від спеціального) відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення, як це передбачено ч. 2 ст. 275 ЦК України.

Колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, на підставі якого суд залишив без задоволення позовні вимоги, тому вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог відповідно до ст. ст. 374 376 ЦПК України.

У судовому засіданні судом було з`ясовано та підтверджено працівниками СБУ, що зазначена інформація є саме версією слідства, яка не може бути спростована у порядку цивільного судочинства шляхом подання позову про спростування інформації, однак встановивши, що оспорювана інформація містить твердження про факти, які є предметом доведення у кримінальному провадженні, та які можуть сприяти думці громадськості про вину позивача до того, як її було б встановлено в законному порядку, колегія суддів вважає за необхідне констатувати, що за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо ОСОБА_1 , відповідачем в оспорюваній статті «Офіційне повідомлення СБУ щодо справи ОСОБА_1 », розміщеній на своєму офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6, має бути викладено інформацію не як ствердження про вже існуючі та доведені факти, а як версію слідства, яку сторона обвинувачення відстоює, та якій буде надано оцінку компетентним судом.

Також суд вважає за належне зобов`язати Службу безпеки України протягом семи днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, розмістити на своєму офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6, резолютивну частину постанови апеляційного суду у цій справі з метою інформування громадськості, як спосіб відновлення особистого немайнового права позивача.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13:35 год. Службою безпеки України на своєму офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6, в статті «Офіційне повідомлення СБУ щодо справи ОСОБА_1 », не як ствердження про вже існуючі та доведені факти, а викладенням версії слідства.

Зобов`язати Службу безпеки України протягом семи днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, розмістити на своєму офіційному сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6, резолютивну частину постанови апеляційного суду у цій справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба