ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 643/8343/21

провадження № 22ц/818/5979/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2021 року в складі судді Кононенко Т.О.

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем з 24 січня 2014 року перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що між ними з відповідачем виникають непорозуміння, конфлікти, свідком яких стає дитина. Ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено, сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам. Примирення неможливе.

Зазначила, що вона самостійно намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати дитину, тоді як відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку з утримання сина, матеріально не допомагає, участі у вихованні не бере, не виконує батьківські обов`язки. Вона постійно витрачає кошти на харчування, одяг, лікування дитини, та її доходів не вистачає для забезпечення належного рівня життя дитини.

Просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , укладений 24 січня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 40; залишити за нею прізвище « ОСОБА_4 »; стягнути з відповідача аліменти на її користь у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно і до досягнення дитиною повноліття; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 червня 2021 року позов ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено; шлюб, зареєстрований 24 січня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 40, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - розірвано; прізвище позивачки після розірвання шлюбу залишено « ОСОБА_4 »; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з щорічною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня подачі позову, тобто 14 травня 2021 року, і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 908,00 грн судового збору; звернуто рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць до негайного виконання.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення не звернув увагу на те, що у судовому засіданні 15 червня 2021 року відповідач визнав позов у повному обсязі та зазначив, що зможе сплачувати аліменти в розмірі 4000,00 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, додаткове рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, виходячи з встановлених обставин справи, враховуючи не надання позивачкою доказів, які б підтверджували потребу в отриманні аліментів у розмірі 4000,00 грн на місяць та можливість у відповідача сплачувати таку суму, сумою аліментів, яку належить стягувати з відповідача на утримання сина, є 2000,00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 24 січня 2014 року перебували у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11, 12).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень; тобто розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим з 1 січня 2021 року 1197,50 грн, з 1 липня 1255,00 грн, з 1 грудня 1309,00 грн.

Згідно частин 1 та 2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь другої сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін.

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 2000,00 грн на місяць.

Зобов`язуючи матеріально забезпечувати неповнолітніх дітей, закон враховує і інтереси батьків, зокрема, їх матеріальний стан.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм Сімейного кодексу України, саме ОСОБА_1 як позивачка та особа, яка стверджує про спроможність відповідача сплачувати аліменти в розмірі 4000,00 грн щомісячно, повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - наявність роботи, відповідного прибутку, перебування у власності рухомого чи нерухомого майна тощо.

Однак, відомостей щодо працевлаштування, розміру заробітної плати та інших доходів відповідача, які б дозволяли суду достовірно встановити, що такий дохід надає йому можливість сплачувати аліменти у розмірі 4000,00 грн на місяць, матеріали справи не містять, та до суду апеляційної інстанції їх також не надано.

З клопотаннями про витребування доказів позивачка ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не зверталась.

За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Проте, позивачка всупереч вимогам частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України свій процесуальний обов`язок з надання доказів на підтвердження власних вимог не виконала, доказів в обґрунтування наявності у відповідача можливості сплачувати аліменти саме у заявленому нею розмірі не надала.

Доказів щодо наявності у відповідача витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких не доведено джерело походження коштів для їх оплати, позивачкою також не надано.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 зобов`язаний та спроможний сплачувати аліменти в розмірі 2000,00 грн щомісячно, вважаючи цей розмір достатнім та таким, що відповідає потребам дитини.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що подальша зміна майнового чи сімейного стану платника аліментів може бути підставою для звернення до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що у судовому засіданні 15 червня 2021 року відповідач визнав позов у повному обсязі та зазначив, що зможе сплачувати 4000,00 грн, однак при ухваленні додаткового рішення суд не взяв це до уваги, колегія суддів відхиляє, оскільки із заяви відповідача до суду від 15 червня 2021 року вбачається, що він просив розглядати справу про розірвання шлюбу за його відсутності без фіксування технічними засобами, проти розірвання шлюбу не заперечував. Зі змісту цієї заяви не вбачається, що відповідач визнав позов у повному обсязі, зокрема, погодився сплачувати аліменти у розмірі, зазначеному у позовній заяві. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, отже відповідач не надавав будь-яких пояснень у судовому засіданні щодо визнання позову.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване додаткове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а додаткового рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, та вона звільнена від сплати судового збору, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року.