Постанова

Іменем України

07 грудня 2021 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/15169/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 26 серпня 2021 року

в складі судді Диби О.В.

у справі №756/12099/19 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ майна між власниками та виплату грошової компенсації вартості майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна та виплату грошової компенсації вартості майна.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником 1/4 частки гаражного боксу № НОМЕР_1 у КБЕІГ "Мінський", що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. С. Кульженків, 1, та власником 1/4 частини автомобіля "ВАЗ", державний номерний знак НОМЕР_2 . Власником інших 3/4 як гаражного боксу, так і автомобіля є відповідачка.

Зазначив, що спірним майном користується лише відповідачка та не надає йому, як співвласнику, доступу до майна, чим обмежує його право володіння, користування та розпорядження власним майном. Зауважив, що згідно звітів про оцінку майна, вартість 1/4 частини гаражного боксу становить 49 981,50 грн, а вартість автомобіля "ВАЗ" складає 5 801,00 грн.

За наведених обставин, ОСОБА_2 просив припинити його право власності на частку у спільному майні шляхом стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації вартості належних йому часток у гаражному боксі та автомобіля, виділ яких є неможливим, в розмірі 55 782,50 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, витрати, пов`язані з проведенням оцінки майна в сумі 4000,00 грн та судовий збір в сумі 1 488,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, полягає в тому, що оцінка майна здійснювалася без огляду майна, що піддавалась оцінці, а відтак не враховано його реальний стан, що свідчить про невідповідність такої оцінки та як наслідок розміру позовних вимог реальній вартості гаражу. Додала, що про таке ж свідчить й час проведення оцінки майна при укладенні договору на проведення оцінки 27.09.2019, безпосередньо оцінку та складення звіту здійснено 27.09.2019.

Зазначила, що незважаючи на вказані обставини, суд першої інстанції визначаючи розмір коштів, які підлягають стягненню, взяв даний звіт до уваги.

Також зазначила, що незалежна оцінка майна була здійснена з порушенням порядку проведення оцінки, а саме порушено послідовність встановлену законом, що на думку скаржника свідчить про неспроможність позовних вимог та відповідно не надання у підтвердження позовних вимог належних та достатніх доказів.

Судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 07.04.2021 у справі №753/3055/18, щодо здійснення оцінки майна.

Судом не враховано, що строк дії звіту про оцінку майна від 27.09.2019 - 6 місяців, який сплив 27.03.2020, що свідчить про неналежність такого доказу станом на день ухвалення рішення (26.08.2019).

Вважала, що судом безпідставно проігноровано наданий нею в якості доказу звіт про оцінку майна, здійснений станом на 18.03.2021 ТОВ Експертна служба України", для визначення вартості об`єкту оцінки з метою визначення ринкової вартості майна та зі здійснення особистої інспекції власності, описаної у звіті.

Резюмувала, що за таких обставин звіт, наданий позивачем, не підлягає врахуванню як належний та допустимий доказ у справі, а відтак не підлягають стягненню кошти, сплачені за його проведення, як судові витрати. Натомість врахуванню підлягає як належний та достатній доказ - звіт про оцінку майна від 18.03.2021.

Вважала, що з урахуванням звіту від 18.03.2021, позовні вимоги щодо гаражного боксу підлягають частковому задоволенню та на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню компенсація за гараж у розмірі 37 823,75 грн.

Вказувала, що оцінка транспортного засобу здійснювалася без його огляду, що додатково свідчить про наявність порушень, допущених при складанні звіту від 27.09.2019. Зауважила, що в серпні 2019 року позивач незаконно заволодів спірним транспортним засобом, що позбавило її здійснити належну оцінку автомобіля. Тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню взагалі.

Щодо вирішення судом питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу зазначила, що питання про розподіл таких витрат обумовлювалося позивачем в додаткових поясненнях від 20.05.2021, а заперечення на розрахунок судових витрат не було подане у зв`язку з тим, що заява з доказами понесення судових витрат подана в день ухвалення рішення суду, яка не надавалася її представнику.

Вважала, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи та сумою задоволених вимог. До того ж, судом не взято її фінансовий стан, похилий вік та наявність встановленої другої групи інвалідності.

За наведених обставин просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26.08.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково та припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 у спільному з ОСОБА_1 майні, яке складається з 1/4 частки гаражу № НОМЕР_1 в ГК "Мінський", за адресою: м. Київ, вул. Сім`ї Кульженків, 1; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за 1/4 гаражного боксу у розмірі 37 823,75 грн; відмовити у задоволенні позовних вимог щодо транспортного засобу "ВАЗ-21061", д.н.з. НОМЕР_2 .

Також просила відмовити у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, понесених позивачем на проведення оцінки у розмірі 4000,00 грн та в частині понесених витрат на правову допомогу.

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив. Посилаючись на те, що доводи скаржника є безпідставними та необґрунтованими, а рішення ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Представник відповідача - ОСОБА_3 , який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який приходився чоловіком відповідачки ОСОБА_1 та дідусем позивачу ОСОБА_2 по матері.

Після смерті ОСОБА_5 . Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №600/2015 та щодо спірного майна видані свідоцтва:

про право власності на ім`я ОСОБА_1 на Ѕ частину гаражного боксу № НОМЕР_1 у КБЕІГ «Мінський», що знаходиться за адресою м. Київ, вул. С. Кульженків, 1, та про право на спадщину за законом по ј частині вказаного гаражного боксу на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (мати позивача);

про право власності на ім`я ОСОБА_1 на Ѕ частину автомобіля «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 , та про право на спадщину за законом по ј частині вказаного автомобіля на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (мати позивача).

Фактично після переходу права власності від ОСОБА_5 до спадкоємців фактичним користувачем майна залишилася відповідачка.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_6 , після смерті якої заведено спадкову справу №1119/2018 та видані свідоцтва про право на спадщину за законом: на ім`я позивача на ј частину гаражного боксу № НОМЕР_1 у КБЕІГ «Мінський», що знаходиться за адресою м. Київ, вул. С. Кульженків, 1, та на ј частину автомобіля «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 .

Після відкриття спадщини позивач був позбавлений права користування майном, яке належало його матері.

Згідно звіту ТОВ «КОАПРИ Д» про оцінку нерухомого майна від 27.09.2019, ринкова вартість гаражного боксу № НОМЕР_1 у КБЕІГ «Мінський», що знаходиться за адресою м. Київ, вул. С.Кульженків, 1, станом на дату оцінки становить 199 926 грн, відповідно ј частка складає 49 981,50 грн (том 1, а.с. 73).

Згідно звіту ТОВ «КОАПРИ Д» про незалежну оцінку майна від 27.09.2019, ринкова вартість автомобіля «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на дату оцінки становить 23 204,00 грн, відповідно ј частка складає 5 801,00 грн (том 1, а.с. 94).

З матеріалів справи також вбачається, що представником відповідача у судовому засіданні 22.03.2021 було надано копію Звіту про оцінку майна (дата оцінки 18.03.2021), згідно якого ринкова вартість станом на 18.03.2021 становить 151 295,00 грн (том 2, а.с. 44-45). Відповідно 1/4 частина від вартості становить 37 823,75 грн.

Із заяви приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляхар О.М. від 05.08.2019 убачається, що ним на адресу відповідача направлялась нотаріально посвідчена заява позивача щодо наміру продати свою ј частину гаражного боксу № НОМЕР_1 у КБЕІГ «Мінський», що знаходиться за адресою м. Київ, вул. С. Кульженків, 1.

З наведеного слідує, що сторонам у даній справі на праві спільної часткової власності належить гаражний бокс № НОМЕР_1 у КБЕІГ «Мінський», що знаходиться за адресою м. Київ, вул. С. Кульженків, 1 та автомобіль «ВАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 . Дане майно успадковане сторонами після смерті їх родичів. При цьому, сторони не можуть погодити порядок користування спільним майном, у якому частка позивача становить 1/4 від кожного з двох об`єктів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що він позбавлений права володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яким спільно володіє з відповідачкою.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, застосувавши положення матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме ст. 183, 364, 365, 368 ЦК України, та встановивши, що спірне майно є неподільним, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідачка вказувала, що звіт про оцінку майна, зокрема гаражного боксу, наданий позивачем, є неналежним та недостатнім доказом з визначення розміру вартості майна, оскільки оцінка проведена без огляду майна; оцінка проведена з порушенням послідовності, визначеної законом; строк дії оцінки на день ухвалення рішення закінчився. Належним доказом з визначення розміру компенсації за гаражний бокс є поданий нею до суду звіт про оцінку майна від 18.03.2021.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, з огляду на таке.

Положенням процесуального закону, як то ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що позивач виконав свій обов`язок, подав разом з позовною заявою доказ вартості майна, належного йому на праві власності.

Законодавцем визначено, що оцінка доказів здійснюється судом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації за гаражний бокс, поклав в основу рішення звіт про оцінку майна, наданий позивачем, так як останній відображає ринкову вартість гаражу на час звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом та підтверджує обставини вказані у позові. Натомість, поданий відповідачкою звіт стосується оцінки гаражного боксу на іншу дату (18.03.2021), тобто через півтора року після звернення позивача до суду з даним позовом. Крім того, на вартість майна впливає фізичний знос та експлуатація, внаслідок чого зменшується його вартість.

З наведеного слідує, що наданий відповідачкою звіт про оцінку гаражного боксу не спростовує обставин, на які посилається позивач у позовній заяві, оскільки не підтверджує ринкову вартість майна на день подання позову.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідачем надано звіт про оцінку гаражного боксу станом на вересень 2019 року, тобто на день звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги звіт від 18.03.2021. А не наведення в рішенні мотивів відхилення такого доказу не призвело до неправильного вирішення спору в цій частині.

Оскільки звіт про оцінку гаражного боксу підтверджує обставини вартості такого майна на час звернення позивача до суду з даним позовом (вересень 2019 року) і судом визначено розмір компенсації саме станом на 2019 рік, то є неприйнятними доводи апеляційної скарги, що у зв`язку із закінченням строку дії звіту розмір вартості гаражного боксу є недоведеним.

Доводи апеляційної скарги, що звіт про оцінку гаражного боксу від 27.09.2019 складений без його огляду також не спростовує висновку суду про визначення розміру компенсації, яка підлягає стягненню з відповідачки.

Так, згідно п. 56 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 №1440, звіт про оцінку, у тому числі має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використані результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інші нормативно правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Аналіз вказаної норми свідчить, що за наявності вихідних даних, істотних відомостей про об`єкт оцінки, зокрема вихідних даних про його правовий статус, відомостей про склад, технічні та інші характеристики, ознаки зносу, неукомплектованості, пошкодження тощо, зафіксовані у письмовій, електронній формах, у фотоматеріалах,надає право оцінювачу здійснити оцінку об`єкта оцінки без особистого огляду такого об`єкта.

Крім того, відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку затвердженого Наказом ФДМУ України від 17.05.2018 року №658 (далі - Порядок) визначено, що даний Порядок визначає механізм формування електронних довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а це вказує на можливість проведення незалежної оцінки нерухомого майна без особистого огляду такого майна.

Порядком визначено, що суб`єкти оціночної діяльності можуть визначати оціночну вартість об`єктів нерухомості в електронному вигляді на підставі даних про об`єкт нерухомості, що розраховану модулем електронного визначення оціночної вартості.

Інформаційна основа для визначення Модулем оціночної вартості об`єкта нерухомості Формується шляхом використання: інформаційних джерел з відкритим доступом, зокрема даних Інтернет ресурсів, які системно публікують об`яви (оголошення), щодо пропозицій з продажу нерухомого майна; даних про ціни, зазначені в договорах купівлі-продажу об`єктів нерухомості, внесених нотаріусами до Єдиної бази; даних про ринкову вартість об`єктів нерухомості, внесених до Єдиної бази на підставі звітів про оцінку.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що оцінювач не врахував реальний стан гаражного боксу, оскільки не здійснив його особистий огляд, є безпідставними, а відтак не заслуговують на увагу судової колегії.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що не знайшли свого підтвердження доводи відповідачки про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині припинення права власності позивача на гаражний бокс та стягнення з неї компенсації у розмірі 37 823,75 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відсутні підстави для стягнення компенсації за автомобіль, у зв`язку з тим, що не було проведено його огляд при проведенні оцінки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 14 Національного стандарту №1, визначення ринкової вартості об`єкта оцінки можливе із застосуванням усіх методичних підходів у разі наявності необхідної інформації.

Також відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортів засобів, затвердженої наказом МЮУ, ФДМУ від 24.11.2003 №142/5/2092 встановлено, що сновним підходом до визначення ринкової вартості КТЗ є порівняльний підхід.

Порівняльний підхід ґрунтується на аналізі цін продажу (пропозиції) КТЗ, ідентичних або аналогічних оцінюваному на первинному чи вторинному ринках КТЗ, з відповідним коригуванням, що враховує відмінності між об`єктом порівняння та об`єктом оцінки.

Для визначення вартості за порівняльним підходом використовуються статистично усереднені цінові дані КТЗ, які були відчужені в Україні, за умов, що вони відповідають змісту поняття "ринкова вартість", зокрема ґрунтуються на даних ринку КТЗ і зведені в довідниках, до яких висуваються вимоги щодо науковості, об`єктивності, об`ємності інформації.

Найбільш вірогідним методом порівняльного підходу до оцінки КТЗ є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТЗ.

За цим методом вартість визначається на базі середньої ціни продажу (пропозиції) ідентичного КТЗ з відповідним строком експлуатації.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що здійснення оцінки транспортного засобу без його особистого огляду не є порушенням проведення оцінки та відповідно не спростовує вартості автомобіля, зазначеної у звіті від 27.09.2019.

Крім того, відповідач здійснюючи власну оцінку наданого позивачем звіту про оцінку майна на власний розсуд тлумачить діюче законодавство, внаслідок чого робить припущення, що використано не вірний метод оцінки та вказує на протиріччя звіту про оцінку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач до подання позову заволодів спірним автомобілем колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних обставин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про задоволення позову, про що ухвалив відповідне рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при вирішенні судом першої інстанції питання про судові витрати, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, з урахуванням уточнень, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з відповідача судові витрати, понесені ним на проведення оцінки майна, витрати на правничу допомогу та судовий збір за подання позовної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір про надання правової допомоги №36 від 05.11.2020, укладений між адвокатом Коганковою О.О. та ОСОБА_2, ордер серія КВ №369377 від 09.12.2020, Додаткову угоду №3 до Договору про надання правової допомоги №36 від 05.11.2020, Акти прийому-передачі наданих послуг №1 від 18.01.2021 та №2 від 26.08.2021, розрахунок витрат на правову допомогу від 26.08.2021 за надання правової допомоги та квитанції №17 від 05.11.2020, №9 від 14.05.2021, №12 від 24.06.2021, які підтверджують сплату адвокату грошових коштів на загальну суму 10 000,00 грн.

Ураховуючи наведені обставини та положення ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що оскільки суд першої інстанції дійшов правильно висновку про задоволення позову, а під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач поніс витрати на правничу допомогу, на підтвердження чого надав належні докази у строк визначений законом, колегія суддів вважає, що судом обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги, що розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із розміром позовних вимог колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись 22.01.2021 до суду із заявою про зміну позовних вимог, позивач зазначив попередній розрахунок судових витрат, де окрім іншого вказав, що попередні витрати на правничу допомогу складають 6 000,00 грн, а 26.08.2021 - до судових дебатів, позивач подав до суду заяву разом з доказами понесення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн (том 2, а.с. 36, 84-85).

Згідно зі змістом пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору.

В частині 4 статті 137 визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до положення частини п`ятої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Законодавцем визначено, що суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Як вбачається з матеріалів справи, від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких окрім іншого викладено заперечення на заяву позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу. Зміст, поданого представником відповідача пояснення свідчить про те, що фактично відповідачем не заперечується обсяг заявлених позивачем судових витрат на правничу допомогу на предмет їх співмірності та обґрунтованості, а доводи відповідача викладені у запереченнях, фактично зводяться до того, що не підтверджується жодними доказами надання позивачу правової допомоги, як і факт понесення витрат на отримання такої допомоги. Також, в поясненнях зазначено, що заявлений розмір витрат на правову допомогу є явно необґрунтований та неспівмірний із складністю справи (том 2, а.с. 68-72).

З прохальної частини пояснень відповідача вбачається, що останній просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу в силу їх не підтвердження належними та допустимими доказами.

З наведеного слідує, що фактично від відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та заперечень стосовно неспівмірності заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи, не надходило.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18 зазначила, що «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Оскільки заперечення відповідача є необґрунтованими та не містять доказів на підтвердження невідповідності понесених витрат фактично наданим послугам, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно вирішено питання в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу.

Зважаючи на вище викладені положення, колегія суддів вважає безпідставним доводи апеляційної скарги, що при розподілі судових витрат на правничу допомогу судом першої інстанції не враховано вік, стан здоров`я відповідачки та майновий стан. Більше того, як вбачається з мотивувальної частини рішення, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд врахував вік позивачки та на підставі цього зазначив, що дана обставина в силу закону не є підставою для розстрочення виконання судового рішення, а інших обставин стороною відповідача суду не було повідомлено, відповідно і не було надано доказів.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд неправильно здійснив розподіл інших судових витрат.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з проведенням оцінки майна у розмірі 4000,00 грн виходив з наявності в матеріалах справи відповідних доказів.

Однак, такий висновок суду є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять доказів сплати позивачем 4000 за проведення оцінки майна кооштів у такому розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат за виготовлення звітів з оцінки майна позивачем надано копію квитанції до прибуткового касового ордеру №2019-09-30-1 від 30.09.2019, згідно якої ОСОБА_2 за проведення оцінки автомобіля сплатив 500,00 грн, а також надано копію квитанції до прибуткового касового ордеру №2019-09-30-2 від 30.09.2019, якою підтверджено сплату за проведення оцінки гаражного боксу на суму 800,00 грн (том 2, а.с. 49). Тобто, витрати пов`язані з оцінкою майна позивач поніс на суму 1300,00 грн (500+800). Дані докази позивач подав разом із заявою про усунення недоліків 02.10.2019. Аналогічні копії квитанцій містяться у справі на аркуші 108 першого тому.

За приписами п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення з відповідача витрат у сумі 4000,00 грн частково знайшли своє підтвердження, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат, пов`язаних з проведенням оцінки до 1 300,00 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині стягнення з відповідача судового збору.

Разом з тим, до апеляційної скарги додано докази того, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" особи з інвалідністю ІІ групи звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

У відповідності до вимог Закону України "Про судовий збір", при зверненні ОСОБА_2 до суду з даним позовом, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, поданої у січні 2021 року, підлягав сплаті судовий збір у сумі 2 724,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви ОСОБА_2 сплатив судовий збір в сумі 1 548,80 грн (том 1, а.с. 2-3).

За приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи викладене, а також зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, а відповідачка звільнена від сплати судового збору відповідно до закону, сплачений ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 548,80 грн компенсується останньому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року в частині розподілу судових витрат - змінити, виклавши в наступній редакції:

"Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати, пов'язані з проведенням оцінки майна, в сумі 1 300 (одна тисяча триста) грн 00 коп.

Судовий збір в сумі 1 548 грн 80 коп. компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України".

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.І. Шкоріна