Постанова

Іменем України

02 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 199/652/19

провадження № 61-14621св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року в складі судді Спаї В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») про стягнення суми банківського вкладу, ненарахованих відсотків та неустойки.

Позов мотивований тим, що 20 лютого 2014 року між сторонами укладено договір банківського вкладу «СТАНДАРТ» № SAMDN7646 у місті Ялта, за умовами якого вона передала, а банк прийняв грошову суму у розмірі

16 111,45 дол. США. Договір оформлено строком на 366 днів (тобто до 20 лютого 2015 року включно), та відповідно до його умов серед іншого банк повинен нараховувати проценти по вкладу у розмірі 10 % річних, період нарахування процентів становить 1 місяць. Позивач не отримувала повідомлень від

АТ КБ «Приватбанк» про незгоду з пролонгацією договору відповідно до

пункту 8 договору. Вимогу позивача про повернення вкладу та процентів банк зареєстрував 02 березня 2017 року. Строк дії договору з урахуванням умов пункту 9 договору закінчився 06 березня 2017 року, однак відповіді на заяву про розірвання договору позивач не отримав. Позивач зазначає, що банк нарахував відповідні проценти по вкладу тільки за перший місяць користування вкладом, тобто з 21 лютого 2014 року до 21 березня 2014 року, виплати процентів

з 21 березня 2014 року припинилися та не були поновлені до 06 березня

2017 року, що є порушенням договірних зобов`язань. З березня 2014 року депозит позивача було заблоковано, також заблоковано виплати з процентів по вкладу відповідно до умов договору, у зв`язку з чим з метою вирішення ситуації позивач неодноразово зверталася із письмовими заявами до відповідача, втім, ситуація не вирішена.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнених вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь суму неповернутого вкладу в розмірі

16 111,45 дол. США у гривні за курсом НБУ на день такої виплати; ненараховані проценти за вкладом у сумі 4 728,36 дол. США у гривні за курсом НБУ на день такої виплати; на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню в розмірі 228 197,01 дол. США у гривні за курсом НБУ на день такої виплати; пеню відповідно до статті 625 ЦК України в розмірі

1 434,80 дол. США у гривні за курсом НБУ на день такої виплати.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму неповернутого вкладу в розмірі 16 111,45 дол. США, ненараховані проценти в сумі

4 728,36 дол. США, пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»за період з 21 січня 2018 року до 21 січня

2019 року в розмірі 3 % в день від ненарахованих процентів у розмірі

1 418,51 дол. США, 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України в розмірі 1 182,00 дол. США, які підлягають виплаті у гривні за курсом НБУ на день такої виплати.

Cуд першої інстанції виходив із того, що АТ КБ «Приватбанк» порушив умови виконання зобов`язання, у зв`язку з чим порушив права позивача, тому порушені права позивача підлягають поновленню в обраний нею спосіб. Оскільки розмір суми неповернутого вкладу та ненарахованих процентів по вкладу відповідач не оскаржує, суд дійшов висновку, що зазначені грошові суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені згідно з вимогами частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України, суд першої інстанції навів свій розрахунок. Відмовляючи

в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені згідно зі статтею 625 ЦК України, місцевий суд зазначив, що ця стаття не передбачає стягнення пені за порушення грошового зобов`язання. Крім цього, суд за заявою відповідача застосував строк позовної давності до вимоги про стягнення пені.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнутої з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 21 січня 2018 року до 21 січня 2019 року в розмірі 3 %

у день від ненарахованих процентів, зменшено розмір пені до 48,33 дол. США.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнутої з відповідача пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд зазначив, що наведений судом першої інстанції розрахунок пені є неправильним і таким, що не відповідає висновку Верховного Суду у справі № 759/13827/15.

Аргументи учасників справи

У серпні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди залишили поза увагою те, що наявність у позивача договору та квитанції на підтвердження факту зарахування коштів на банківський рахунок доводить виключно факт укладення між сторонами договору банківського вкладу та факт внесення коштів на рахунок, однак не є належним доказом невиконання банком умов договору щодо повернення коштів за вкладом після закінчення строку його дії. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту знаходження грошових коштів на банківському рахунку на час розгляду справи саме у тому розмірі, який заявляє позивач до стягнення.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми неповернутого вкладу в розмірі 16 111,45 дол. США, процентів

в сумі 4 728,36 дол. США, пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»за період з 21 січня 2018 року до 21 січня 2019 року в розмірі 1 418,51 дол. США, 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України в розмірі 1 182,00 дол. США, тому в іншій частині судові рішення

в касаційному порядку не переглядаються.

У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 ,

в якому вона зазначила, що належним чином довела факт укладення депозитного договору та розмір внесених коштів, що підтверджується матеріалами справи, а відповідач повинен надати суду докази повернення грошових коштів позивачу у повному обсязі відповідно до умов договору, але таких доказів суду не надав. Не повертаючи грошові кошти за її вимогою, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив її права користуватись належним їй майном. Вважає рішення судів першої та апеляційної інстанції законними й обґрунтованими, тому просить відмовити

у задоволенні касаційної скарги і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі, зупинено виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня

2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 рокудо закінчення касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

10 грудня 2020 року справу передано судді-доповідачу Краснощокову Є. В.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 20 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та

АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «СТАНДАРТ»

№ SAMDN7646 (у м. Ялта), за умовами якого позивач передала для розміщення на депозитному вкладі, а банк прийняв грошову суму в розмірі

16 111,45 дол. США.

Укладаючи договір, сторони погодили порядок виплати відсотків по вкладу, порядок нарахування відсотків, умови дострокового розірвання договору та інші додаткові умови.

Згідно з укладеним договором вклад оформлений на 365 днів - до 20 лютого

2015 року включно, на суму вкладу нараховуються відсотки за ставкою 10 % річних, період нарахування відсотків - 1 місяць.

02 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк»

з письмовою заявою, у якій просила повернути вклад з урахуванням нарахованих відсотків відповідно до зобов`язань за договором, однак банківський вклад та відсотки повернено не було.

ОСОБА_1 на підтвердження укладення договору від 20 лютого 2014 року № SAMDN7646 надала цей договір та платіжне доручення від

20 лютого 2014 року № про одержання банком від позивача

16 111,45 дол. США, призначення платежу «до вкладу договір SAMDN7646». Оригінали цих документів знаходяться у позивача

і були надані для огляду в судах першої та апеляційної інстанцій.

За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило

є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так

і недоговірних зобов`язань.

Згідно частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі

№ 6-118цс14 зроблено висновок, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу

з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому є правильними висновки судів, що позивач довела факт укладення між сторонами договору банківського вкладу та внесення грошових коштів

у заявленому розмірі. Разом з тим відповідач не надав будь-яких доказів на спростування позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема, про повернення коштів вкладу.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми депозиту разом із нарахованими відсотками в межах дії договору, пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»та 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України за період прострочення виконання зобов?язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення

в оскарженій частині ухвалено без додержання норм матеріального

і процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку

з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині ? без змін.

З урахуванням зазначеного підлягає поновленню виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня

2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, зупинене ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 436 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

26 квітня 2019 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення суми неповернутого вкладу в розмірі 16 111,45 дол. США, процентів в сумі 4 728,36 дол. США, пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»за період з 21 січня 2018 року до 21 січня 2019 року в розмірі 1 418,51 дол. США, 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України в розмірі 1 182,00 дол. США, залишити без змін.

Поновити виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 26 квітня 2019 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. Ю. Тітов