КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/18667/20

02 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Колесника О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Галина Василівна про розірвання договору довічного утримання,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Г.В. про розірвання договору довічного утримання, в якому просив розірвати договір довічного утримання (догляду, укладений 01 вересня 2020 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 668 та у реєстрі заборон відчуження за № 669.

Позов мотивований тим, що 01 вересня 2020 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду). Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 668. На виконання договору він передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язався забезпечувати позивача утриманням і доглядом довічно на умовах цього договору.

Посилаючись на те, що починаючи з дати укладення договору довічного утримання ОСОБА_2 систематично, навмисно та свідомо ухиляється від виконання зобов`язань за договором, які передбачені у п. п. 2,3 договору довічного утримання, внаслідок чого позивач позбавлений будь-якої допомоги та догляду, перебуває у скрутному матеріальному становищі, в силі свого віку та стану здоров`я не має змоги забезпечувати собі повноцінне харчування, медичне забезпечення та сплачувати щомісячно за житлово-комунальні послуги, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційної скаргою, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі.

Зазначав, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконував свої обов`язки по договору довічного утримання від 01 вересня 2020 року, тому він має бути розірваний. Вказував на те, що укладаючи договір довічного утримання відповідач бачив в якому стані знаходився позивач, знав, що він потребує постійного стороннього догляду як літня людина, потребує допомоги в веденні домашнього господарства, в побуті, в самообслуговуванні, допомоги в придбанні і доставки продуктів харчування, щоденного приготування їжі, придбанні необхідних промислових товарів, потребує супроводження у поліклініку, забезпечення медикаментами, потребує психологічної підтримки. Саме це, як вказує позивач, він очікував отримати від відповідача при укладенні договору довічного утримання як людина одинока та похилого віку.

Вказував на те, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження виконання всіх умов договору довічного утримання, а надані квитанції про оплату комунальних послуг та оплату продуктів харчування не можуть свідчити, що такі витрати поніс саме відповідач та, що саме він належним чином доглядав та опікувався позивачем. Крім того, відповідач не надав суду доказів про спілкування з позивачем за допомогою мобільного зв`язку, що підтверджує неможливість обговорювати з ним надання позивачу іншої допомоги необхідної для забезпечення належного догляду та підтверджує невиконання його зобов`язань тричі на тиждень спілкуватися по телефону або особисті зустрічі.

Посилався на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання зазначені в договорі, а саме: здійснення поточного ремонту квартири, ремонту та заміни санітарно-технічних приладів та пристроїв, що вийшли з ладу; забезпечення всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо.

Також посилався на те, що наявність діючого договору довічного утримання позбавляє його права перебувати на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Дарницької райдержадміністрації в м. Києві та отримувати соціальні послуги догляду вдома від організацій надання соціальної послуги догляду вдома особам похилого віку, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання (догляду) згідно п. 1.1 якого відчужувач ОСОБА_1 передає, а набувач ОСОБА_2 отримує у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке має надаватись набувачем відчужувачу, буде визначатись за усною домовленістю сторін, виходячи із поточних потреб відчужувача.

Згідно п.2.2 договору довічного утримання, утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді:

- забезпечення відчужувача житлом у квартирі, що є предметом цього договору, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у квартирі, яка є предметом цього договору;

- забезпечення ліками, а в разі захворювання - забезпечення надання медичної допомоги медичними працівниками шляхом доставки відчужувача до медичних закладів та/або забезпечення виїзду медичних працівників додому до відчужувача у разі необхідності;

- здійснення, у разі необхідності, поточного ремонту квартири, ремонту та заміни санітарно-технічних приладів та пристроїв, що вийшли з ладу;

- забезпечення відчужувача, у разі необхідності, харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами;

- оплата за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі відчужувача, якщо у відчужувача буде така необхідність;

- вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо, якщо у відчужувача буде така необхідність;

- спілкування набувача з відчужувачем за допомогою мобільного зв`язку та/або при особистій зустрічі не рідше трьох разів на тиждень протягом дії даного договору.

До обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом.

Пунктом 4.5. договору визначено, що цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадках невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - у судовому порядку на вимогу набувача або відчужувача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 з свого боку повністю виконував усі умови договору довічного утримання від 01 вересня 2020 року щодо утримання та догляду позивача ОСОБА_1 , тому підстави для розірвання договору відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання позивач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачем не виконуються зобов`язання за договором, визначені у розділі 2 договору.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір довічного утримання утримання (догляду) згідно п. 1.1 якого відчужувач ОСОБА_1 передає, а набувач ОСОБА_2 отримує у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке має надаватись набувачем відчужувачу, буде визначатись за усною домовленістю сторін, виходячи із поточних потреб відчужувача.

Згідно п. 2.2 договору довічного утримання, утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді:

- забезпечення відчужувача житлом у квартирі, що є предметом цього договору, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у квартирі, яка є предметом цього договору;

- забезпечення ліками, а в разі захворювання - забезпечення надання медичної допомоги медичними працівниками шляхом доставки відчужувача до медичних закладів та/або забезпечення виїзду медичних працівників додому до відчужувача у разі необхідності;

- здійснення, у разі необхідності, поточного ремонту квартири, ремонту та заміни санітарно-технічних приладів та пристроїв, що вийшли з ладу;

- забезпечення відчужувача, у разі необхідності, харчуванням, необхідним одягом, медикаментами та лікарськими засобами;

- оплата за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням в зазначеній квартирі відчужувача, якщо у відчужувача буде така необхідність;

- вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо, якщо у відчужувача буде така необхідність;

- спілкування набувача з відчужувачем за допомогою мобільного зв`язку та/або при особистій зустрічі не рідше трьох разів на тиждень протягом дії даного договору.

До обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом.

Згідно з п. 4.5 договору довічного утримання цей договір може бути розірвано за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї зі сторін - у судовому порядку на вимогу набувача або відчужувача.

З наданих відповідачем доказів, які наявні в матеріалах справи вбачається, що відповідач сплачував за отримані позивачем комунальні послуги, купував продукти харчування для позивача, переказував позивачу щомісяця кошти у розмірі 1000 грн.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, позивач під час надання пояснень суду вказав, що відповідач тричі на тиждень спілкувався з ним по телефону та привозив продукти харчування.

Доказів на підтвердження того, що позивач мав необхідність у: забезпеченні ліками, забезпеченні надання медичної допомоги медичними працівниками шляхом доставки відчужувача до медичних закладів та/або забезпечення виїзду медичних працівників додому до відчужувача; здійсненні поточного ремонту квартири, ремонту та заміни санітарно-технічних приладів та пристроїв, що вийшли з ладу; забезпеченні одягом, медикаментами та лікарськими засобами; забезпеченні відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою тощо, проте відповідачем не було забезпечено такими речами та доглядом, матеріли справи не містять та позивачем як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції не надано.

Відсутні в матеріалах справи і докази на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача щодо необхідності у певному забезпеченні (догляду), а відповідач не виконав або уникнув виконання умов договору.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Встановивши, що відповідач належним чином виконував умови договору довічного утримання від 01.09.2020 року щодо позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконував свої обов`язки по договору довічного утримання від 01 вересня 2020 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що укладаючи договір довічного утримання відповідач бачив в якому стані знаходився позивач, знав, що він потребує постійного стороннього догляду як літня людина, потребує допомоги в веденні домашнього господарства, в побуті, в самообслуговуванні, допомоги в придбанні і доставки продуктів харчування, щоденного приготування їжі, придбанні необхідних промислових товарів, потребує супроводження у поліклініку, забезпечення медикаментами, потребує психологічної підтримки, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки умовами договору довічного утриманні чітко визначені зобов`язання відповідача щодо утримання (догляду) ОСОБА_1 , і доказів на підтвердження не виконання відповідачем умов договору матеріали справи не містять.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження виконання всіх умов договору довічного утримання, оскільки докази виконання умов договору були надані в суді першої інстанції, суд першої інстанції надав їм належну правову оцінку, докази зворотного (невиконання відповідачем умов договору) матеріали справи не містять та позивачем надано не було. При цьому, колегія суддів враховує, що більшість умов договору довічного утримання щодо утримання позивача носять мінливий і не точний характер: за потребою, за необхідністю, у разі захворювання, якщо пристрої вийдуть з ладу тощо, а докази того, що необхідність у наданні відповідачем такого утримання (догляду) матеріали справи не містять, тому суд і не має підстав стверджувати, що відповідач таких умов не виконував, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не надав суду доказів про спілкування з позивачем за допомогою мобільного зв`язку, що підтверджує неможливість обговорювати з ним надання позивачу іншої допомоги необхідної для забезпечення належного догляду та підтверджує невиконання його зобов`язань тричі на тиждень спілкуватися по телефону або особисті зустрічі, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються особистими поясненнями позивача в судовому засіданні в суді першої інстанції, де він зазначив, що відповідач спілкувався з ним тричі на тиждень по телефону.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що наявність діючого договору довічного утримання позбавляє його права перебувати на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Дарницької райдержадміністрації в м. Києві та отримувати соціальні послуги догляду вдома від організацій надання соціальної послуги догляду вдома особам похилого віку, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, не може бути підставою для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2021 року.

Головуючий: Судді: