Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(ЗАОЧНЕ)

08 грудня 2021 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді - Миколаєнко Т.А.,

за участі: секретаря судового засідання - Хандусь І.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету

Мошнівської сільської ради - Кукурузи А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області; про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, у якому, з урахуванням заяви про усунення недоліків /а.с. 31-33/, просить суд:

- надати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на виїзд за межі України, а саме до Польщі, терміном на 2 місяці, у супроводі її матері - ОСОБА_1 , без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 ;

- надати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на оформлення проїзних документів до Польщі у період з 01 листопада 2021 року по 29 березня 2024 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 .

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 липня 2015 року позивач уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_2 , який був зареєстрований виконавчим комітетом Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 14. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька сторін проживає разом з матір`ю, яка створює дитині належні умови для нормального фізичного та духовного розвитку, забезпечує її усім необхідним. Відповідач у справі в травні 2021 року зник, а саме поїхав на роботу до м. Києва, де працював на одному із об`єктів «Великого будівництва». Із 12 червня 2021 року із ним припинився зв`язок та його місцезнаходження наразі не відоме. За даним фактом зареєстровано кримінальне провадження за № 0001601 від 23 червня 2021 року. Крім того, Черкаським районним управлінням поліції ГУНП в Черкаській області 16 серпня 2021 року позивача було повідомлено про те, що відповідач перебуває у державному розшуку. Водночас, ОСОБА_1 бажає разом із донькою тимчасово виїхати за межі України до Республіки Польща, куди вони мають відповідні запрошення. При цьому, позивач зазначає, що Республіка Польща входить до країн Євросоюзу, є економічно більш розвиненою державою, має соціальний рівень захищеності та є абсолютно безпечною країною, так як на її території не відбуваються будь-які воєнні дії. До того ж, позивач попіклувалася про те, щоб навчальний процес доньки під час їхнього перебування у Республіці Польща не переривався. На переконання позивача, відвідування сусідньої держави відповідає інтересам дитини, сприятиме її всебічному та гармонійному розвитку. Оскільки у передбаченому чинним законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку, оздоровлення та освіти, за відсутності згоди батька, можливо отримати лише у судовому порядку, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 18 жовтня 2021 року позовна заява була залишена без руху, з наданням позивачу часу для усунення недоліків /а.с. 26-29/.

Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 01 листопада 2021 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 08 грудня 2021 року; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування - Службу у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву; зобов`язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області надати до початку судового засідання висновок по суті спору /а.с. 43-46/.

У судовому засіданні, яке відбулося 08 грудня 2021 року, позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Додатково пояснила, що її матір із 2017 року проживає у Республіці Польща у селі Рашин, тому вона хоче разом із донькою поїхати до неї на 2 місяці погостювати. Оскільки батько дитини зник, згоду останнього на виїзд доньки за кордон отримати не можливо, що спонукало її звернутись до суду із даним позовом. Проживати разом з донькою в іншій країні планує у будинку, де наразі проживає її матір, та за рахунок матері, яка має у Польщі постійне місце роботи і може їх утримувати. Навчальний процес доньки при цьому не перериватиметься, оскільки вона буде відвідувати там школу.

У відповідь на зауваження суду про те, що ОСОБА_3 не досягла шкільного віку, позивач зазначила, що дійсно донька в Україні до школи не ходить, а в Республіці Польща буде відвідувати підготовчу групу при школі.

Після уточнюючих запитань суду, позивач свої покази частково змінила та вказала, що має намір працевлаштуватися у Республіці Польща у селі Осла, яке є сусіднім селом із селом Рашин. Для того, щоб вона могла їздити на роботу, її матір планує їй придбати автомобіль.

У відповідь на зауваження суду про те, що між селом Рашин у гміні Любсько Жарського повіту Любуського воєводства, Республіка Польща, де планує проживати позивач, та селом Осла у гміні Ґромадка Болеславецького повіту Нижньосілезького воєводства, Республіка Польща, де розташоване місце майбутньої роботи позивача, складає близько 100 км, а також прохання пояснити, яким чином вона вирішуватиме питання щоденного долання даного шляху, забезпечить відвідування дитиною школи та чи зможе вчасно забирати дитину із навчального закладу, позивач зазначила, що про дані обставини їй не відомо, де саме розташоване село Осла вона не цікавилася, надала суду інформацію, яку їй повідомили у агентстві по працевлаштуванню, а тому переробить запрошення на роботу, аби працювати в тому селі, де вона проживатиме, або поблизу нього.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області - Кукуруза А.В. у судовому засіданні позов підтримала, зазначила, що тимчасовий виїзд за кордон відповідає інтересам дитини.

У відповідь на уточнююче запитання суду, представник третьої особи вказала, що про те, що матір позивача проживає у Республіці Польща, Службі у справах дітей відомо лише зі слів позивача.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.Із заявами, клопотаннями, у тому числі про відкладення розгляду справи, до суду не зверталися.

Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач ОСОБА_2 не скористався.

Згідно з частиною 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками і ухвалою суду за місцем його реєстрації, а також у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Статтею 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши вступне слово позивача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 24 липня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, про що зроблено актовий запис № 14 /а.с. 10/.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 від 11 листопада 2015 року /а.с. 11/.

Відповідно до копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 0001601 від 23 червня 2021 року, встановлено, що до Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області 22 червня 2021 року надійшли матеріали по заяві гр. ОСОБА_5 про те, що з 19 травня 2021 року її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поїхав на роботу до м. Києва, де працював на одному із об`єктів «Великого будівництва», а з 12 червня 2021 року із ним припинився зв`язок та його місцезнаходження наразі не відоме /а.с. 13/.

З копії листа Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області № 12804/46/2021 від 16 серпня 2021 року вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у державному розшуку за Черкаським РУП ГУНП в Черкаській області. РС категорії «розшук» № 231021022 від 02 липня 2021 року /а.с. 14/.

У судовому засіданні встановлено, що донька сторін проживає з матір`ю, яка створює дитині належні умови для нормального фізичного та духовного розвитку, забезпечує її усім необхідним, що не оспорено відповідачем та підтверджено органом опіки та піклування.

Відповідно до копії довідки початкової школи імені Ципріана Годебського в Рашині від 27 липня 2021 року, перекладеної на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О. , справжність підпису якої 27 жовтня 2021 року засвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., встановлено, що після прибуття до Польщі та поселення в районі даної школи ОСОБА_3 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде прийнята до вказаного навчального закладу, що знаходиться у селі Рашин у гміні Любсько Жарського повіту Любуського воєводства, Республіка Польща /а.с. 35-36/.

З копії декларації суб`єкта господарювання, який працює як агентство з тимчасової зайнятості, про доручення роботи іноземцю в якості тимчасового працівника, перекладеної на українську мову перекладачем Захаренко-Марійчук Є.О. , справжність підпису якої 27 жовтня 2021 року засвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., вбачається, що позивач у справі ОСОБА_1 у період з 25 вересня 2021 року по 23 березня 2022 року буде працевлаштована на посаді комірника в селі Осла у гміні Ґромадка Болеславецького повіту Нижньосілезького воєводства, Республіка Польща /а.с. 39-42/.

Служба у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, як орган опіки та піклування за місцем проживання дитини, надала висновок про доцільність надання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на виїзд за межі України без згоди батька ОСОБА_2 , у якому зазначила, що спільне подружнє життя сторін у справі не склалося, чоловік часто влаштовував сварки, зловживав алкогольними напоями, у зв`язку з чим подружжя почало проживати окремо, чоловік виїхав за межі с. Мошни. Участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дитини не приймав, останній раз спілкувався з нею у лютому 2021 року. З 12 червня 2021 року ОСОБА_2 на зв`язок не виходить, його місцезнаходження наразі не відоме. Мати самостійно матеріально утримує доньку та створила належні умови для її проживання, забезпечила усім необхідним, турбується про її моральний та фізичний розвиток. Стосунки з донькою теплі та доброзичливі. У ОСОБА_1 з`явилася можливість тимчасово виїхати з України до Польщі, куди вона має відповідні запрошення і де з 2017 року проживає її мати - ОСОБА_8 . Польща - країна, яка має високий рівень економічного розвитку, соціальної захищеності, на її території не ведуться бойові дії. Мати забезпечила доньці можливість продовжувати освіту в сусідній країні. Відтак, відвідання Республіки Польща, на думку органу опіки та піклування, відповідає інтересам малолітньої ОСОБА_3 , сприятиме її всебічному розвитку /а.с. 58/.

Підставою звернення до суду із цим позовом позивач вказує неможливість отримання у позасудовому порядку дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку, оздоровлення та освіти, за відсутності згоди батька.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

На підставі зібраних доказів суд установив, що донька сторін у справі постійно проживає разом з матір`ю, яка піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. Відповідач перебуває у державному розшуку і не бере участі в утриманні доньки.

З пояснень позивача у судовому засіданні та з долучених до матеріалів справи письмових доказів вбачається, що ОСОБА_1 разом із донькою має намір тимчасово виїхати за межі України до Республіки Польща, однак отримати згоду батька дитини на тимчасовий виїзд доньки за кордон вона не має змоги, так як відповідач зник і з 02 липня 2021 року перебуває у державному розшуку.

Разом з тим, суд констатує, що позивачем не надано доказів на підтвердження забезпечення її та дитини в іншій державі належними умовами, зокрема, житлом; не вказано конкретної адреси місця перебування дитини на території Польщі; не підтверджено проживання матері позивача у Республіці Польща та можливість останньої матеріально утримувати ОСОБА_1 та її доньку у період їхнього перебування у даній країні; не надано доказів на підтвердження повернення дитини на територію України та не доведено того, що виїзд за кордон відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Крім того, слід відмітити суперечливі пояснення позивача, надані нею у судовому засіданні, а також визнання ОСОБА_1 того факту, що вона не зможе вчасно відводити та забирати дитину із навчального закладу, так як відстань між селом Рашин у гміні Любсько Жарського повіту Любуського воєводства, Республіка Польща, де розміщений навчальний заклад, готовий прийняти ОСОБА_3 , та селом Осла у гміні Ґромадка Болеславецького повіту Нижньосілезького воєводства, Республіка Польща, де розташоване місце майбутньої роботи позивача, складає близько 100 км.

Враховуючи наведене, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих позивачем, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині надання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на виїзд за межі України, а саме до Польщі, терміном на 2 місяці, у супроводі її матері - ОСОБА_1 та без дозволу (згоди) і супроводу батька дитини - ОСОБА_2 , оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеною у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18).

Висновок органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, згідно якого було визнано доцільним надання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на виїзд за межі України без згоди батька, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Що ж до позовної вимоги про надання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на оформлення проїзних документів до Польщі у період з 01 листопада 2021 року по 29 березня 2024 року, без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - ОСОБА_2 , суд вважає необхідним зазначити наступне.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Безпека - це стан, що надає можливість учасникам правовідносин здійснювати цивільні права в умовах відсутності реальних загроз (небезпеки) їхнього порушення і вимагати від інших осіб поведінки, яка б не створювала зазначених загроз.

Право на превентивний захист може бути застосоване судом у разі реальної загрози порушення будь-якого цивільного права, а не лише тих, які визначені законом.

Підставою виникнення права на превентивний судовий захист є юридичні факти, які породжують чи спричиняють виникнення реальної загрози (небезпеки) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів, завдання шкоди об`єктам цивільних прав.

Загроза (небезпека) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів є підставою виникнення права на превентивний захист за наявності таких ознак:

1) реальність (загроза не має бути уявною);

2) висока ймовірність реалізації (можливість відвернення є незначною);

3) конкретність.

Особа, яка звертається до суду за превентивним захистом має довести належними та допустимими доказами ці ознаки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач стверджує про абстрактну загрозу дискримінаційних дій відповідача на майбутнє, а її позовна вимога базується лише на припущеннях про те, що її право може бути порушене у майбутньому.

Ураховуючи вказані обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Інші аргументи та доводи позивача специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відтак, ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд залишає судові витрати за позивачем.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 273, 280-283, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області; про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, - відмовити.

Судові витрати у справі залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за вебадресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації,юридична адреса: вул. В`ячеслава Чорновола, 157, м. Черкаси;

Служба у справах дітей виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, юридична адреса: вул. Максима Преснякова, 13, с. Мошни, Черкаський район, Черкаська область.

Повне судове рішення складено та підписано 09 грудня 2021 року.

Суддя: Т. А. Миколаєнко