Справа № 385/1366/21
Провадження № 2/385/506/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.12.2021 року м. Гайворон

Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Венгрина М.В.,

секретаря судового засідання Шевченко Л.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду в м. Гайворон цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якій просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частку земельної ділянки №1/26 площею 0,0089 га кадастровий номер :50:129:0018, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Стислий виклад позицій сторін

позиція позивача

В обгрунтування позову позивачка ОСОБА_1 покликалась на те, що перебувала в шлюбі з позивачем, який розірвано рішенням суду від 26.11.2020 з вересня 2000 року. Від шлюбу мають трьох дітей. Під час шлюбу ними було набуто майно, яке є обёєктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартістю 90000 грн та земельну ділянку АДРЕСА_3 з кадастровим номером :50:129:0018 вартістю 60000 грн. Дане майно набуте за кошти сторін.

Вважає, що на підставі ст. 60, 70 СК України має право на половину майна набутого подружжям під час шлюбу, тому просить визнати за нею право власності на Ѕ спірної квартири та земельної ділянки, які зареєстровані за відповідачем.

позиція відповідача

Відповідач ОСОБА_2 правом подачі відзиву не скористався, в судовому засіданні 08.12.2021 позов визнав. Пояснив, що у них з позивачку є і інше майно, нажите під час перебування в шлюбі та він має намір здійснити поділ в судовому порядку і згаданого майна також.

процесуальні дії суду по справі

Ухвалою від 25.10.2021 відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Протокольною ухвалою від 16.11.2021 судове засідання відкладено.

08.12.2021 справу розглянуто по суті за участю сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з такого.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Судом встановлено, що сторони з 23.09.2000 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області 26 листопада 2020 року (а.с. 22).

За час перебування у шлюбі сторонами, відповідачем ОСОБА_2 , придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.08.2001, посвідченим приватним нотаріусом Гайворонського районного нотаріального округу Кіровоградської області Линюк Н. А., зареєстрованим в реєстрі за №1597 (а.с. 20-21). Крім того, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 08.06.2011 (а.с. 12-15) під час перебування в шлюбі ОСОБА_2 придбав земельну ділянку АДРЕСА_4 площею 0,0089 га розташовану по АДРЕСА_2 з кадастровим номером :50:129:0018, що також стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 06.11.2013 (а.с. 10-11), витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності «12306319 від 06.11.2013 (а.с. 16-17), витягом з Державного реєстру правочинів №9992144 від 08.06.2011 (а.с. 18-19).

Надані докази суперечностей не містять та оцінюються судом як достовірні.

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, спірні відносини, що виникли та існують між сторонами регулюються нормами КпШС, СК України та ЦК України.

Враховуючи, що набуття та оформлення права власності на спірну квартиру було здійснено до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України.

Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК, статті 368 Цивільного кодексу України, які застосовуються також щодо спірної земельної ділянки.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільно сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у раз неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

А отже наявні законні підстави для задоволення позову.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, таке визнання не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, а тому підстави для відмови визнання відповідачем позову відсутні та позов підлягає задоволенню.

Оскільки жоден з колишнього подружжя не вчинив дій, спрямованих на поділ майна в натурі, або на отримання грошової компенсації вартості своєї частки у спільному майні, питання про можливість поділу спірного майна в натурі перед судом не ставилось, суд вважає за можливе визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В матеріалах справи наявна квитанція №9 від 20.10.2021 про сплату ОСОБА_1 908,00 грн судового збору, отримувач платежу ГУК в Кіровоградській області (тг. м. Гайворон).

На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України у зв`язку з визнанням відповідачем позову до ухвалення рішення 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем підлягає поверненню йому (908,00/2=454,00 грн).

Таким чином з відповідача в користь позивачки слід стягнути 454,00 грн понесених судових витрат у вигляді сплаченого нею судового збору.

Керуючись статтями 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 142, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, статтями 60, 63, 70, 71 СК України, статтею 368 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки №1/26 площею 0,0089 га кадастровий номер :50:129:0018, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп судового збору.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України у Гайворонському районі Кіровоградської області повернути ОСОБА_1 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп сплаченого нею судового збору згідно квитанції №9 від 20.10.2021.

Рішення може бути оскаржено до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10.12.2021.

Суддя: М. В. Венгрин

Дата документу 08.12.2021