Постанова

Іменем України

01 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 128/3410/15-ц

провадження № 61-16208св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Широкогребельська сільська рада Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4

на постанову вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 рок у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області та ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю.

Позовну заяву мотивовано тим, що 12 березня 1997 року між нею,

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав,

а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили земельну ділянку площею 0, 1915 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Широкогребельської сільської ради народних депутатів Вінницького району й надану для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Продаж цей вчинено за 700,00 грн, які ОСОБА_1

та ОСОБА_2 сплатили продавцю ОСОБА_5 повністю при підписанні цього договору.

Зазначала, що на момент придбання вказаної земельної ділянки, згідно діючого на той час законодавства, не вимагалася державна реєстрація права власності на земельну ділянку.

Спірна земельна ділянка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Їй на праві приватної власності належало будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Також зазначала, що 12 серпня 2015 року їй стало відомо про те,

що зазначена земельна ділянка належить лише ОСОБА_2 на праві приватної власності та вона не має жодних прав на неї, внаслідок чого між сторонами виникла сварка, з приводу якої вона зверталася із відповідною заявою до Вінницького районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області.

Після звернення за правовою допомогою до адвоката, вона отримала довідку Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області, згідно якої земельна ділянка площею 0, 1915 га що розташована

по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року.

Також, їй було надано копію державного акта на право приватної власності на землю, в якому зазначено, що власником вказаної вище земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня

1997 року є ОСОБА_2 .

З невідомих їй причин Широкогребельська сільська рада Вінницького району Вінницької області видала на ім`я ОСОБА_2 державний акт

на право приватної власності на землю, яка була придбана спільно

з позивачем та ОСОБА_2 й належала їм на праві спільної сумісної власності.

Крім того, в погосподарських книгах Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області зазначено, що власником домогосподарства АДРЕСА_1 є ОСОБА_2

ОСОБА_1 вважала, що відповідачі порушили її право спільної сумісної власності на земельну ділянку.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними дії Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області по складанню, видачі та реєстрації державного акта на право приватної власності на землю серії ВН від 17 травня 1997 року, виданого

на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року № 1-858 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ВН від 17 травня 1997 року, виданий

на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року № 1-858 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року у складі судді Бондаренка О. І. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконними дії Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області по складанню, видачі та реєстрації державного акта на право приватної власності на землю серії ВН від 17 травня 1997 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року

№ 1-858 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ВН від 17 травня 1997 року, виданий на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року № 1-858 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги

ОСОБА_1 є доведеними та такими, що підлягають до задоволення, оскільки земельна ділянка належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а діями відповідачів порушено право спільної сумісної власності позивача на земельну ділянку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року скасовано й ухвалено нове судове ішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення статей 71, 75-78 ЦК Української РСР, у редакції 1963 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив

із презумпції цивільного права про те, що власність зобов`язує, а також враховував те, що саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про оформлення

на ім`я ОСОБА_2 державного акта на право власності на спільне майно ще у 1997 році. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне

їй майно (особливо нерухоме), мала діяти відповідально, зокрема: виявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо.

Позивач придбавши спільно земельну ділянку у 1997 році, у цьому ж 1997 році була позбавлена права на предмет спору (земельну ділянку), і саме з цього часу мала б цікавитися станом своїх речей, проте вказує про обізнаність щодо порушення їх прав зі спливом 18 років, що свідчить про очевидну необґрунтованість цих доводів.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що отримавши 26 квітня

2007 гроші у розмірі 2 000,00 доларів США від ОСОБА_2 за свою частку землі та знаючи, що ОСОБА_2 здійснював продаж земельної ділянки, позивач ОСОБА_1 могла довідатися про порушення свого цивільного права щодо спірного майна, проте цього не зробила, у зв`язку із чим позивач пропустила позовну давність.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала

до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 128/3410/15-ц

із Вінницького районного суду Вінницької області.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2021 року справу призначено

до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована тим, що, на думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 зазначає, що оскільки днем виникнення права на позов є день, коли особа довідалась або повинна була довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила,

а тому, на її думку, право на позов у ОСОБА_1 виникло лише 12 серпня

2015 року, у зв`язку із чим до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК України у редакції 2003 року, який набув чинності 01 січня

2004 року, якими, зокрема, частиною третьою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому зазначає, що сторонами у справі такої заяви зроблено не було.

Разом із цим представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 вважає, що вирішуючи спір, судом апеляційної інстанції не врахованого того, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 грудня 2016 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року,

у справі № 128/2526/16-ц (провадження № 128/2526/16-ц) позов ОСОБА_1 було задоволено та витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018 та земельну ділянку площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, що розташовані

по АДРЕСА_1 .

Під час розгляду зазначеної справи було встановлено, що ОСОБА_1

не мала наміру відчужувати належну їй на праві спільної власності земельну ділянку, повноваженнями щодо її відчуження ОСОБА_2 не наділяла, дії останньої не відповідали її волі, тобто належне ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності майно вибуло поза її волею.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3

на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення

є законним та обґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 березня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений завідуючою Вінницької районної державної нотаріальної контори Надольською Т. П. та зареєстрований у реєстрі № 1-858, відповідно до умов якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 й ОСОБА_2 купили земельну ділянку площею 0, 1915 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Широкогребельської сільської ради народних депутатів Вінницького району

і надану для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; продаж цей вчинено за 700,00 грн, які ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатили продавцю ОСОБА_5 повністю при підписанні цього договору (а. с. 5).

Відповідно до довідки державного нотаріального архіву Вінницької області від 17 серпня 2015 року № 1100/01.14 земельна ділянка належала

ОСОБА_5 на підставі державного акта на право приватної власності

на землю серії ВН, виданого Широкогребельською сільською радою народних депутатів Вінницького району Вінницької області 18 грудня

1996 року, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а. с. 14).

Згідно довідки Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 25 серпня 2015 року № 293 земельна ділянка

ОСОБА_2 площею 0,1915 га, яка належить йому на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року № 1-858, розташована на території Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області за адресою:

АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю

від 17 травня 1997 року серії ВН земельна ділянка площею 0,1915 га,

що розташована на території Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства належить ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року № 1-858 (а. с. 9).

Згідно виписок з погосподарської книги Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області власником домогосподарства АДРЕСА_1

є ОСОБА_2 (а. с. 10-13).

Відповідно до копії розписки (оригінал знаходиться у ОСОБА_3 ) від 26 квітня 2007 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 гроші за частку землі

09,15 га у с. Широка Гребля Вінницького району Вінницької області у розмірі 2 000,00 доларів США. Претензій до ОСОБА_2 не мала (а. с. 53).

30 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0421 га, цільове призначення, якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельної ділянки площею 0,1494 га, цільове призначення, якої: для ведення особистого селянського господарства,

що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т. П. та зареєстровано у реєстрі № 1372. У день реєстрації правочину нотаріусом здійснено державну реєстрацію речового права

у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно

до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції

не відповідає.

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаною скаргою, зміст ухвалених у справі судових рішень та доводи касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання,

а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане

з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права

із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права

та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав

та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить

як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так

і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет

і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу

та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення

до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом

чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який

не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного

з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи,

а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається

до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони

не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те,

що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем

як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати

за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів

й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду

від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження

№ 14-61цс18)).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України

у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано

не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав

та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга

та третя статті 51 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що лише у серпні

2015 року їй стало відомо про те, що відповідачами у 1997 році порушено

її право спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану

на території Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із чим просила визнати незаконними дії Широкогребельської сільської ради Вінницького району Вінницької області по складанню, видачі та реєстрації державного акта на право приватної власності на землю серії ВН від 17 травня 1997 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року № 1-858 про передачу у приватну власність

ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю

серії ВН від 17 травня 1997 року, виданий на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 1997 року № 1-858 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1915 га для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства.

На час подання ОСОБА_1 зазначеного позову власником земельної ділянки площею 0,0421 га, кадастровий номер :02:003:0018

та земельної ділянки площею 0,1494 га, кадастровий номер :02:003:0020, на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 30 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , була остання, що підтверджується копією із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 50-52).

Встановлено, що відповідачами у цій справі позивач зазначила Широкогребельську сільську раду Вінницького району Вінницької області

та ОСОБА_2 . При цьому власника спірних земельних ділянок у якості відповідача (співвідповідача) залучено у вказаній справі не було.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач у цій справі заявляла клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем

чи про залучення до участі у справі ОСОБА_3 особи як співвідповідача.

Таким чином, оскільки належне вирішення цього спору без залучення відповідачем (співвідповідачем) власника спірних земельних ділянок - ОСОБА_3 , є неможливим, Верховний Суд з урахуванням положень

статті 412 ЦПК України дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року змінити

з урахуванням мотивів, наведених у цій постанові.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович