Справа № 127/2498/21
Провадження № 22-ц/801/2487/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 рокуСправа № 127/2498/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599», Управління дорожнього господарства Вінницької обласної державної адміністрації,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Сичука М.М., в залі суду,

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПрАТ «Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599» та Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації про захист прав споживачів, визнання дій і бездіяльності протиправними та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.10.2020 позивачу, як інваліду 2 групи при пред`явленні відповідних документів, що підтверджують інвалідність було відмовлено у видачі квитка на пільговий проїзд у автобусі приміського маршруту Вінниця Браїлів, у касі Вінницької автостанції «Західна».

Того ж дня, позивач звернувся із письмовою заявою до відповідача ПрАТ «ВОПАС 10599» про грубе порушення його прав. У відповіді ПрАТ «ВОПАС 10599» №370 від 17.10.2020 зазначено, що з перевізником заключено додаткову угоду, за умовами якої відповідач квитки таким пільговим категоріям громадян, до яких відноситься ОСОБА_1 , не надає та квитки надавати не будуть.

15 жовтня 2020 року та 21 жовтня 2020 року позивач звернувся до Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації із заявою про порушення його прав, на що отримав відповідь, що Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації констатує факт порушення та наводить витяги з діючого законодавства, однак не організувало виконання чинного законодавства та не забезпечило захист його прав.

Позивач вважає, що протипрвними діями відповідача ПрАТ «ВОПАС 10599» йому заподіяно морадьну шкоду, розмір якої визначив в сумі 50000 грн., і тому звернувшись в суд з даним позовом, просив визнати дії ПрАТ «ВОПАС 10599» та бездіяльність Управління дорожнього господарства Вінницької обласної державної адміністрації у відмові пільгового проїзду ОСОБА_1 протиправним та стягнути з ПрАТ «ВОПАС 10599» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ «Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599» не є автомобільним перевізником і перевезень не здійснює, а виступає в якості посередника між пасажиром і перевізником, а тому не є особою, на яку законодавством покладено відповідальність та обов`язок щодо пільгового перевезення. Також, суд послався на те, що докази того, що позивач ОСОБА_1 звертався до перевізника в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази придбання квитка на проїзд у автобусі приміського маршруту Вінниця Браїлів.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що Управління дорожнього господарства Вінницької обласної державної адміністрації жодним чином не може впливати на продаж квитків в касах автовокзалів та втручатися в їх господарську діяльність.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що суд необгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог до Управління дорожнього господарства Вінницької обласної державної адміністрації, оскільки не прийняв до уваги вимоги Положення про Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації, затвердженого Розпорядженням голови обласної державної адміністрації №687 від 05 вересня 2019 року, де зазначено, що, серед іншого, Управління організовує виконання Коституції і законів України, актів Президента України, Кабінету міністрів України, наказів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та здійснює контроль за їх реалізацією.

Також у апеляційній скарзі зазначено, що посилання суду першої інстанції на правові висновки Верховного суду, викладані у постановах від 10 травня 2018 року у справі №646/9604/16-ц, 10 жовтня 2018 року у справі №219/5142/16-ц, 24 жовтня 2018 року у справі №296/5099/16-ц є безпідставними, оскільки обставини зазначених справ не є аналогічними з обставинами данної справи.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У відзивах на апеляційну скаргу ПрАТ «Вінницьке обласне підприємство автобусних станцій 10599» та Управління дорожнього господарства Вінницької обласної державної адміністрації вважають апеляційну скаргу необгрунтованою, її доводи безпідставними, просили рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, що підтверджується пенсійним посвідченням, серії НОМЕР_1 .

03.10.2020 позивачу як інваліду 2 групи при пред`явленні відповідних документів, що підтверджують інвалідність, у касі Вінницької автостанції «Західна» було відмовлено у видачі квитка на пільговий проїзд у автобусі приміського маршруту Вінниця Браїлів, що підтверджується відеозаписом.

Листом від 17.10.2019 №370 ПрАТ «ВОПАС 10599» повідомило позивача, що у серпні 2018 року до ПрАТ «ВОПАС 10599» звернувся перевізник ТОВ «Таксопарк Плюс», який обслуговує приміський маршрут Вінниця Браїлів, про те, що йому не здійснюється відшкодування збитків за перевезення пільгових категорій громадян на приміських маршрутах. У зв`язку з цим, перевізник за рахунок своєї господарської діяльності буде перевозити тільки наступну пільгову категорію громадян: учасники бойових дій (АТО), особи з інвалідністю внаслідок війни (АТО), особи з інвалідністю 1-ї групи (загального захворювання). На підставі звернення, укладено з перевізником додатковий договір, згідно з умовами якого, підприємство продає пільгові квитки тільки учасникам бойових дій (АТО), особам з інвалідністю внаслідок війни (АТО), особам з інвалідністю 1-ї групи (загального захворювання).

Згідно з листом від 18.01.2021 №54мр/231-21 відділення поліції №1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Матяшу О. повідомлено, що його звернення, в якому він не задоволений розглядом свого попереднього звернення з приводу конфлікту з працівниками автовокзалу «Західний», які відмовили йому в пільговому проїзді, як інваліду 2-й групи відповідним чином зареєстроване в ЖЄО Вишенського Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області під № 16730 від 18.12.2020 та повідомлено, що в даному факті вбачаються ознаки цивільно правових відносин, та дане питання вирішується в порядку приватного звернення до суду.

Також ОСОБА_1 звертався до Управління розвитку транспорту Вінницької обласної державної адміністрації, яке листом від 12.11.2020 №05-М-11210-7 повідомило, що у випадку порушення права на пільговий проїзд, рекомендовано звертатись до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті (управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Відповідно до частини другої статті 42 Закону України "Про автомобільний транспорт", договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Згідно положень пункту 1 частини другої статті 41 Закону України "Про автомобільний транспорт" пасажир зобов`язаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.

Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобуса посвідчення встановленого зразка.

Відповідно до підпункту 10 пункту 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176, перевізник зобов`язаний: здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Як вбачається з матеріалів справи, дані правовідносини, що є предметом позову, виникли між ОСОБА_1 як пасажиром, та ТОВ «Таксопарк Плюс» - як перевізником, на якого, відповідно до ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», покладається обов`язок з пільгового перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами.

В свою чергу, відповідач ПрАТ «ВОПАС 10599» - як посередник з продажу проїздних квитків, не є автомобільним перевізником, власного транспорту немає і перевезень не здійснює, і в даних правовідносинах виступає виключно в якості посередника між пасажиром і перевізником.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до ПрАТ «ВОПАС 10599» є правильним.

Щодо доводів апеляційної скарги про необгрунтовану відмову у задоволенні позовних вимог до Управління дорожнього господарства Вінницької обласної державної адміністрації, то колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем вимоги в цій частині є недоведеними і до того ж фактично розгляд порушення правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту відноситься до компетенції управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

Також, матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався безпосередньо до перевізника і відповідних вимог до останнього позивачем не заявлено.

Крім того, згідно з положеннями частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до правових позицій, викладених у п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, всупереч вимогам законодавства, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на наведені обставини, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

В даному випадку позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги в силу п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук