КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/2594/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання незаконним наказу про звільнення, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 06 листопада 2019 року Національним банком України був виданий оскаржуваний Наказ №3167-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Згідно цього Наказу позивача було звільнено з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ за вчинений прогул без поважних причин («пункт 4 статті 40 КЗпП України»0.

Позивач зазначав, що від 01.03.2016 року позивач працював на посаді Директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ. 13.10.2016 року його було звільнено відповідачем відповідно до Наказу Національного банку України №4169-к від 13.10.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Це звільнення було здійснене з порушенням вимог застосовного законодавства.

Вказував, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі №761/40914/16-ц було вирішено зокрема: Визнати Наказ Національного банку України №4169-к від 13.10.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » - незаконним; Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування Національного банку України від 13.10.2016 року; стягнути з Національного банку України на його користь ( ОСОБА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу.

31 січня 2018 року Апеляційний суд м. Києва прийняв постанову, якою залишив рішення про поновлення без змін.

Зазначав, що 04 січня 2018 року позивач отримав від відповідача поштою копії таких документів: Наказ НБУ №4242-к від 19.10.2016 року про скорочення штату працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування, згідно якого було скорочено всіх працівників Департаменту; Наказ НБУ №4322-к від 14.12.2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », згідно якого позивача було поновлено на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 14.10.2016 року; Попередження від 14.12.2017 року про звільнення ОСОБА_1 , з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування у зв`язку зі скороченням посади (п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України).

17 жовтня 2016 року Правління НБУ прийняло Рішення№341-рш від 17.10.2016 року «Про внесення змін до структури Національного банку України», згідно якого Департамент реєстраційних питань та ліцензування був виключений зі структури НБУ, а його функції були передані Управлінню реєстрації та ліцензування, яке також було створене зазначеним Рішенням про зміну структури. На виконання Рішення про зміну структури в НБУ був виданий Наказ про скорочення Департаменту.

Згодом Управління реєстрації та ліцензування було перетворено у Департамент ліцензування НБУ, що вбачається із структури НБУ.

Позивач зазначав, що наказ про поновлення на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування було видано відповідачем через рік і два місяці після ліквідації самого Департаменту реєстраційних питань та ліцензування.

При цьому, всі функції Департаменту реєстраційних питань та ліцензування були передані спочатку до Управління реєстрації та ліцензування, а потім до Департаменту ліцензування НБУ.

Від 13 жовтня 2016 року до 06.11.2019 року всі функції, які виконувались Департаментом реєстраційних питань та ліцензування НБУ станом на 13.10.2016 року продовжували виконуватись підрозділами НБУ. Про це свідчить, зокрема, той факт, що у зазначений час не вносилось жодних змін до положень Закону України «Про Національний банк України», які б якимось чином змінювали функції НБУ, що виконувались Департаментом реєстраційних питань та ліцензування станом на 13.10.2016 року.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конституції України: «Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України». Тобто, без відповідних змін до законодавства, функції НБУ, і його структурних підрозділів загалом, не могли бути змінені.

Позивач вважав, що враховуючи викладені вище обставини, поновлення його на роботі в НБУ відповідно до рішення про поновлення мало відбуватись з відновленням всіх істотних умов праці, які існували станом на 13.10.2016 року, включаючи відновлення всіх його функцій як керівника діяльності НБУ з реєстраційних питань та ліцензування.

Зокрема, відповідно до п.6 ч.1 ст.40 КЗпП України при поновленні на посаді, трудові договори з іншими особами, які виконували роботу, що виконувалась на час незаконного звільнення, підлягали розірванню у частині виконання такої роботи. Також, на утриманні позивача на той час знаходились, і знаходяться зараз, троє дітей, що було підставою для застосування положень п.1 ч.2 ст.42 КЗпП України при поновлені на роботі. Про зазначені обставини він повідомляв відповідача письмово листами.

Відповідач ніколи не повідомляв йому про зміну істотних умов праці, як це передбачено ст.32 КЗпП України, у порівнянні з тими, які розповсюджувались станом на 13.10.2016 року. Разом з тим, як вбачається з викладених у цьому позові обставин, очевидним є той факт, що виконання відповідачем умов трудового договору з позивачем, який існував станом на 13.10.2016 року, було не можливим без дотримання умов, викладених вище, а також викладених у зверненнях до відповідача.

У період від 08.12.2017 року до 06.12.2019 року відповідач не відновив істотні умови праці позивача, які існували станом на 13.10.2016 року попри наявність всіх об`єктивних умов, необхідних для такого відновлення. Зазначав, що цим відповідач порушив низку положень КЗпП України.

У листах, зазначених у пунктах 7 та 12 цього позову, позивач інформував відповідача, що не погоджується на виконання роботи, не обумовленої трудовим договором і для виходу на роботу чекає від відповідача повідомлення, що НБУ забезпечив дотримання умов трудового договору між ним та НБУ, відповідно до якого він (позивач) працював у НБУ до 13.10.2016 року. Разом з тим, таке повідомлення не було надіслане відповідачем, через що позивач не мав можливості вийти на роботу до дати видання Наказу №3167-к.

Отже, позивач не виходив роботу через односторонню зміну відповідачем умов трудового договору.

Тому, позивач просив визнати незаконним Наказ Національного банку України №3167-к Про звільнення ОСОБА_1 від 06.11.2019 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що відповідач був проінформований про причини його невиходу на роботу, а також про поважність таких причин, проте суд зробив помилковий висновок про їх відсутність, в результаті чого неправильно застосував норми матеріального права, а саме: положення п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач НБУ подав до апеляційного суду відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року без змін. Зазначав, що ОСОБА_1 не збирався приступати до роботи ще до ухвалення рішення про поновлення його на роботі та до видачі наказу про поновлення на роботі, незалежно від створення будь-яких умов праці. Крім того, оскільки від 04 січня 2018 року ОСОБА_1 знав про своє поновлення на роботі, до роботи не приступив протягом майже двох років, то відповідачем дотримано строки застосування дисциплінарногно стягнення, встановлені КЗпП України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 допустив порушення трудової дисципліни, що виявилось у його відсутності на роботі без поважних причин з дати поновлення на роботі на підставі рішення суду та наказу Національного банку України від 14.12.2017 № 4322-к, у зв`язку з чим, 07.11.2019 року був звільнений з роботи за вчинений прогул без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2016 року відповідно до Наказу голови Національного банку України №4169-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено з роботи з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 13 жовтня 2016 року за вчинення винних дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього (п.2 ст.41 КЗпП України).

Як вбачається з рішення, Правління НБУ прийняло Рішення №341-рш від 17.10.2016 року «Про внесення змін до структури Національного банку України» і Наказом Директора Департаменту персоналу від 19 жовтня 2016 року №4242-к скорочено штат та чисельність працівників Департаменту реєстраційних питань та ліцензування.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 08.12.2017 року задоволено позов ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення; поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано Наказ Національного банку України №4169-к від 13.10.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 » - незаконним; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування Національного банку України від 13.10.2016 року; стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Апеляційного суду м.Києва від 31.01.2018 року рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 08.12.2017 року залишено без змін.

На виконання рішення суду Наказом в.о. Голови Національного банку України від 14.12.2017 року №4322-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » позивача було поновлено на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування. Визначено ОСОБА_1 робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі та виключенням зі структури Національного банку України Департаменту реєстраційних питань та ліцензування в.о. Голови Національного банку України видано Наказ від 14.12.2017 року №4323-к «Про тимчасове підпорядкування ОСОБА_1 », згідно якого позивач підпорядковується заступникові Голови Національного банку України.

Пунктом 2 наказу від 14 грудня 2017 року №4323-к вказано заступникові Голови Національного банку ОСОБА_2 здійснювати керівництво та контроль за роботою ОСОБА_1 , залучати його до роботи відповідно до потреб Національного банку України, зокрема, надавати ОСОБА_1 доручення, вказівки, підписувати розпорядження з питань організації роботи ОСОБА_1 , погоджувати його відсутність на робочому місці, зокрема, переміщення між будівлями Національного банку України.

04.01.2018 року позивач ОСОБА_1 ознайомився з попередженням про звільнення від 14.12.2017 року, в якому його одночасно повідомлено про можливість переведення на посаду згідно переліку вакантних посад, що додавався до повідомлення.

06.11.2019 року Національним банком України був виданий Наказ №3167-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Згідно з Наказом №3167-к позивача було звільнено з посади директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування НБУ за вчинений прогул без поважних причин, «пункт 4 статті 40 КЗпП України».

В даному наказі було зазначено, що 06 листопада 2019 року на розгляд Правління Національного банку України надійшла доповідна записка директора Департаменту персоналу Прохоренко О. О. з пропозицією розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 , директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування, за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Наказом Національного банку України від 13 жовтня 2016 року №4169-к директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування ОСОБА_1 було звільнено з роботи за вчинення дій, що дають підстави для втрати довір`я до нього (пункт 2 статті 41 КЗпП України).

На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у справі №761 /40914/16-ц наказом Національного банку України від 14 грудня 2017 року №4322-к ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді директора Департаменту реєстраційних питань та ліцензування з 14 жовтня 2016 року із збереженням раніше встановлених умов оплати праці.

Пунктом 2 вказаного наказу визначено ОСОБА_1 робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі та виключенням зі структури Національного банку України Департаменту реєстраційних питань та ліцензування видано наказ Національного банку України від 14 грудня 2017 року №4323-к "Про тимчасове підпорядкування ОСОБА_1 ", згідно з яким цього працівника підпорядковано заступникові Голови Національного банку України ОСОБА_2 .

Отже, Національним банком України рішення суду від 08.12.2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі виконано, що підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 06.06.2019 року у справі №369/244/19.

Проте, з моменту поновлення на роботі та до теперішнього часу ОСОБА_1 до роботи фактично не приступив і заробітна плата йому за цей період не виплачувалась.

Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України неодноразово надсилались на адресу ОСОБА_1 листи з інформацією про поновлення на роботі, вимогою приступити до роботи та надати письмові пояснення щодо причин його відсутності на роботі (листи від 18.12.2017 №17-0008/84583, від 03.01.2018 №17-0008/267, від 03.01.2018 №17-0008/275, від 03.01.2018 №17-0008/277, від 10.01.2018 №17-008/1596, від 22.01.2018 №18-0007/3899, від 21.02.2018 №17-0008/10551, від 12.03.2018 №17-0008/13870, від 29.05.2018 №17- 0008/29495, від 28.11.2018 №17-0008/63628, від 13.02.2019 №17-0008/8265, від 29.07.2019 №17-0008/39013, від 29.07.2019 №17-0008/39015, від 29.07.2019 №17-0008/39016, від 29.07.2019 №17-0008/39020).

Проте ОСОБА_1 вимоги Національного банку України стати до роботи на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року та наказу Національного банку України від 14 грудня 2017 року №4322-к проігнорував.

На виконання доручення директора Департаменту персоналу від 04 листопада 2019 року №15-д менеджери управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 05 листопада 2019 року о 13 год. 18хв. в приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вулиця П. Болбочана, 8 зажадали від ОСОБА_1 письмових пояснень з приводу тривалої відсутності його на роботі (з дати поновлення на роботі та до теперішнього часу) та вручили йому лист Національного банку України від 04.11.2019 року №17-0008/57557 з проханням надати письмові пояснення на ім`я Голови Національного банку України з приводу відсутності його на роботі з дати поновлення на роботі та до теперішнього часу.

ОСОБА_1 ознайомився з Листом, отримав його перший примірник, а на другому примірнику Листа зазначив дату отримання 05.11.2019 року та поставив особистий підпис. Також на другому примірнику листа зробив напис наступного змісту: "Причина невиходу на роботу була повідомлена НБУ у 2017-2019 роках поштовими відправленнями. Працювати у НБУ наміру не маю з 01.01.2017".

Відповідно до листів ОСОБА_1 (вхідні №526/6494 від 23.01.2018 року, №526/13057 від 09.02.2018 року, №526/13721 від 12.02.2018 року) причиною його невиходу на роботу є, на його думку, невиконання Національним банком України рішення суду від 08 грудня 2016 року з тих підстав, що відсутній Департамент реєстраційних питань та ліцензування, на посаді директора якого він поновлений. ОСОБА_1 вважає, що повинен бути призначеним на посаду директора Департаменту ліцензування Національного банку України.

Проте, постановою Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року у справі №369/244/19 зазначені вимоги ОСОБА_1 визнано безпідставними, оскільки Національним банком України видано наказ про поновлення працівника на роботі, визначено його трудові функції та повноваження.

Згідно з вимогами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані, зокрема, додержуватися трудової дисципліни. В порушення вимог КЗпП України ОСОБА_1 допустив порушення трудової дисципліни, що виявилось у його відсутності на роботі без поважних причин з моменту поновлення на роботі на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року у справі №761/40914/16-ц та наказу Національного банку України від 14.12.2017 року №4322-к по теперішній час.

Постановою Київського апеляційного суду від 06.06.2019 року (Є.У.Н. 369/244/19), яку залишено без змін Постановою Верховного суду від 18 грудня 2019 року, встановлено, що рішення суду від 08 грудня 2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі було фактично виконано відповідачем Національним банком України. Проте, як вбачається з табелю обліку використання робочого часу Національного банку України за грудень 2017 року - січень 2019 року та пояснень сторін, ОСОБА_1 до виконання роботи не приступив, надані доручення та робочі обов`язки не виконує і на робоче місце не з`являється.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду".

Згідно з актом від 05 листопада 2019 року, складеного працівниками НБУ, вбачається що на виконання доручення директора Департаменту персоналу від 04 листопада 2019 року №15-д менеджери управління підбору та супроводження персоналу Департаменту персоналу Кисіль П.М., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 05 листопада 2019 року о 13 год. 18хв. в приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою: м. Київ, вулиця П.Болбочана, 8 зажадали від ОСОБА_1 письмових пояснень з приводу тривалої відсутності його на роботі (з дати поновлення на роботі та до теперішнього часу) та вручили йому лист Національного банку України від 04.11.2019 року №17-0008/57557 з проханням надати письмові пояснення на ім`я Голови Національного банку України з приводу відсутності його на роботі з дати поновлення на роботі та до теперішнього часу.

ОСОБА_1 ознайомився з Листом, отримав його перший примірник, а на другому примірнику Листа зазначив дату отримання 05.11.2019 року та поставив особистий підпис. Також на другому примірнику Листа зробив напис наступного змісту: "Причина невиходу на роботу була повідомлена НБУ у 2017-2019 рр. поштовими відправленнями. Працювати у НБУ наміру не маю з 01.01.2017".

Статтею 139 КЗпП України визначено обов`язок працівників працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За ч.1 статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП Українидисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Таким чином, з аналізу норми пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України вбачається, що необхідною підставою для звільненні працівника за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є відсутність на роботі працівника без поважних причин. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому, поважність причин, виключають вину працівника щодо відсутності на роботі.

З огляду на вищенаведене, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 допустив порушення трудової дисципліни, що виявилось у його відсутності на роботі без поважних причин з дати поновлення на роботі на підставі рішення суду та наказу Національного банку України від 14.12.2017 року № 4322-к.

Також матеріалами справи підтверджується факт належного виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, а також факт його не виходу на роботу.

У зв`язку з наведеним 07.11.2019 року ОСОБА_1 було обґрунтовано звільнено з роботи за вчинений прогул без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, а тому суд дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: