У Х В А Л А

11 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 199/1197/20

провадження № 61-1218ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк)звернулося до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 46 153,58 грн.

Позов обгрунтований тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 серпня 2010 року банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач порушив умови договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 09 січня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 46 153,58 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 31 002,44 грн, заборгованості за поточним тілом кредиту - 0,00 грн; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 31 002,44 грн; заборгованості за нарахованими відсотками - 0,00 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 0,00 грн; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з статтею 625 ЦК України - 4 992,70 грн; пені - 7 484,46 грн; заборгованості з комісії - 0,00 грн; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 2 173,98 грн - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 19 серпня 2010 року у розмірі 31 002,44 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольнивши частково позов та стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 31 002,44 грн, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові в цій частині.

В іншій частині заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року залишене без змін.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог. Позивач не надав належних та допустимих доказів про те, що у ОСОБА_1 є заборгованість за фактично отриманою сумою кредитних коштів. З наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки з рахунку не вбачається отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором від 19 серпня 2010 року на суму 31 002,44 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з розрахунком заборгованості, категорія «заборгованість за простроченим тілом кредиту» сформована з відсотків, що зараховані банком для погашення за рахунок кредиту, тобто не є тілом кредиту, що фактично отриманий відповідачем.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав, що розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом наявності та розміру заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 31 002,44 грн, оскільки банк не зазначив підстави нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту у заявленому банком розмірі, розрахунок в цій частині нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити.

Зазначений розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвище посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17 квітня 2003 року.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не довів отримання відповідачем тіла кредиту в розмірі 31 002,44 грн.

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що дана справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому є підстави, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржувані судові рішення не відповідають висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, відповідно до яких виписка по картковому рахунку є належним доказом щодо заборгованості за тілом кредиту.

Такі доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що містяться у матеріалах справи, а саме: виписки з карткового рахунку.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд зазначає, що питання оцінки виписки з карткового рахунку, як доказу, який може підтверджувати ті, чи інші обставини у справі, не є питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, відповідно доводи касаційної скарги про те, що у цій малозначній справі є підстави, визначені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, є безпідставними.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, щоне підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржені АТ КБ «ПриватБанк» рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко