Постанова

Іменем України

09 листопада 2021 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/14185/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року

та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року, до якої включено заперечення на ухвали від 04 березня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання про залучення третьої особи, від 15 березня 2021 року про закриття підготовчого провадження та від 08 червня 2021 року про відмову в прийнятті зустрічного позову

у цивільній справі №759/17341/20 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації,

про визначення місця проживання дитини та передавання дитини,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та передавання дитини, з підстав передбачених ст. 159, 161 СК України.

Позов мотивував тим, що 17.11.2016 між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який рішенням суду від 22.02.2019 розірвано. В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Починаючи з 2018 року відносини між ним та відповідачкою погіршилися, відповідачка змінила фактичне місце проживання та разом з дитиною переїхала проживати до м. Бердянська, тоді як він не надавав згоди на зміну місця проживання дитини з міста Києва на місто Бердянськ.

Вказав, що самочинна зміна місця проживання спільної дитини призвела до фактичного розриву сімейних зв`язків батька та сина. Контакт між ними ускладнився з причин віддаленості міст їх проживання та у зв`язку з певними перешкодами з боку відповідачки (матері дитини).

Позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди щодо виконання рішення суду, яким встановлено графік зустрічей з дитиною, не надає йому сина, не дозволяє бачитися з дитиною та спілкуватися з ним, просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 до досягнення дитиною 14-ти річного віку та зобов`язати ОСОБА_2 передати малолітнього ОСОБА_3 батькові ОСОБА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення третьої особи.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду із первісним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд ухвалив рішення на підставі доказів поданих відповідачем з пропуском строку. Зокрема, судом не враховано, що відповідачка не подавала до суду жодних заперечень проти позову, не подавала відзиву на позовну заяву, а зверталася до суду із безліччю заяв та клопотань, до яких долучала письмові докази і які безпідставно враховані судом.

Суд, посилаючись на необґрунтованість висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини разом з батьком, не навів мотивів відхилення такого доказу, а також не зазначив у рішенні яким саме правам та інтересам дитини не відповідає цей висновок.

Суд фактично не вирішив спір щодо місця проживання дитини, який виник між сторонами, оскільки відповідачка не зверталася до суду із зустрічним позовом, а первісний позов суд залишив без задоволення.

Суд не врахував, що аморальна поведінка відповідачки до батька дитини створює останньому перешкоди у спілкуванні з дитиною, який проживає окремо від дитини, що в свою чергу є прямим проявом аморальної поведінки до самої дитини. Також судом не враховано, що відповідачка не має самостійного доходу.

Вказував, що суд не надав оцінки доводам позовної заяви, що відповідачка не виконує рішення про визначення участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, та як наслідок безпідставно не застосував положення ч. 4 ст. 159 СК України, яке передбачає, що ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Також, як на підставу скасування рішення суду позивач посилався на допущену судом дискримінацію відносно нього, а саме за гендерною ознакою. Вважав, що він як батько, чоловік зазнав судових обмежень у визнанні його права на визначення місця проживання дитини разом з ним, оскільки суд діяв упереджено на користь відповідача-жінки.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 також звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2021, до якої включила заперечення на ухвали суду від 04.03.2021 про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, від 15.03.2021 про закриття підготовчого провадження та від 08.06.2021 про відмову у прийнятті зустрічного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що рішення підлягає скасуванню, оскільки суд допустився порушення норм процесуального права внаслідок чого позбавив її доступу до правосуддя та відповідно не визначив місце проживання дитини разом з матір`ю.

Крім того, вказувала, що ухвали суду від 04.03.2021 про відмову у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, від 15.03.2021 про закриття підготовчого провадження та від 08.06.2021 про відмову у прийнятті зустрічного позову також постановлені з порушенням норм процесуального права.

Вважала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у прийнятті зустрічного позову з підстав пропуску строку на його подання, оскільки не врахував, що відповідачем ухвалу про відкриття провадження було отримано 20.02.2021, в якій встановлено строк на подання відзиву або зустрічної позовної заяви протягом п`ятнадцяти днів. Зауважила, що з огляду на отримання копії ухвали про відкриття провадження 20.02.2021, останній день на подання відзиву чи зустрічної позовної заяви, з урахуванням вихідних та святкових днів, припадав на 09.03.2021, у зв`язку з чим в судовому засіданні 04.03.2021 вона заявила клопотання про відкладення судового засідання з наданням їй можливості реалізувати своє право на подання зустрічного позову. Таке клопотання було задоволено судом та наголошено на тому, що дійсно останній день на подання відповідачем відзиву або зустрічної позовної заяви припадає на 09.03.2021.

Зазначила, що в строк, визначений в ухвалі суду про відкриття провадження, а саме 09.03.2021 вона подала зустрічний позов шляхом здійснення відправлення у поштовому відділенні м. Бердянська Запорізької області, однак в матеріалах справи відсутні конверт та опис до поштового вкладення, що свідчить про фальсифікацію доказів та матеріалів справи, що в свою чергу стало наслідком незаконної відмови суду у прийнятті зустрічного позову.

Також зазначила, що судом неправильно обчислено процесуальний строк для подання зустрічного позову від дати, коли відповідачці стало відомо про існування розгляду справи. Проте, законодавцем чітко визначено, що перебіг процесуального строку на подання відповідачем відзиву чи зустрічного позову починається з моменту отримання ухвали про відкриття провадження, а не з моменту коли відповідач дізнався про розгляд справи.

Додала, що допущені судом вищенаведені порушення призвели до ухвалення рішення з грубим порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин справи, оскільки відмовивши у задоволенні первісного позову по суті та відмовивши у прийнятті зустрічного позову, суд фактично залишив відкритим спір між сторонами щодо місця проживання дитини.

Вказувала, що суд також необґрунтовано відмовив в задоволенні її клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Служби у справах дітей Бердянської міської ради Запорізької області, оскільки даний орган є належною третьою особою для сприяння вирішенню спору між сторонами, так як дитина з листопада 2018 року має постійне місце проживання у м. Бердянську Запорізької області.

В обґрунтування заперечень на ухвалу суду від 15.03.2021 про закриття підготовчого провадження зазначила, що суд дійшов помилкового висновку про постановлення даної ухвали, оскільки 15.03.2021 вона направила до суду заяву, в якій повідомила, що не може з`явитися до суду у зв`язку з хворобою та просила відкласти судове засідання. На підтвердження поважних причин неможливості з`явитися в судове засідання 07.04.2021 вона подала суду докази, які отримані судом 12.04.2021.

На думку ОСОБА_2 , за таких обставин, постановлення судом 26.07.2021 рішення є обмеженням її у доступі до правосуддя та законного права на висловлення думки щодо закриття підготовчого провадження у справі.

За наведених обставин просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2021.

Також просила скасувати ухвали суду від 04.03.2021 про відмову у задоволенні клопотання про залучення третьої особи, від 15.03.2021 про закриття підготовчого провадження та від 08.06.2021 про відмову у прийнятті зустрічного позову з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 просили відмовити.

Відповідачка, яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, свою апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити без задоволення.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. Направила лист, в якому просила розглядати справу без присутності її представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.11.2016. У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2019 шлюб розірвано.

У січні 2019 року позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом (справа №759/1382/19) про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, шляхом встановлення зустрічей з дитиною за місцем проживання батька.

У тій справі позивач стверджував, що 8 листопада 2018 року без його відома та дозволу відповідач забрала дитину з місця спільного проживання у м. Києві та переїхала до своїх батьків у м. Бердянськ, після чого звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та з того часу перешкоджала його спілкуванню з сином, що порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги доводи позивача про спільне місце проживання сторін до розірвання шлюбу, оскільки матеріали справи не містять таких доказів.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 28.02.2012 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14). Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24.09.2017 (а.с. 17).

В матеріалах справи відсутні належні докази, що сторони змінювали своє зареєстроване місце проживання та мали спільне місце проживання.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні докази, що жодна і сторін за зареєстрованим місцем проживання не мешкає.

Позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач разом з сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно договору купівлі-продажу квартири, відповідачка ОСОБА_2 придбала в АДРЕСА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вважав, що до правовідносин в частині вирішення спору про визначення місця проживання дитини підлягає застосуванню ст. 161 СК України.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вже зазначалося вище, в матеріалах справи наявні докази, що батьки дитини проживають окремо.

До позовної заяви позивачем надано Довідку про реєстрацію місця проживання особи від 20.07.2020, за відомостями якої з 12.02.2019 малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_6 , а.с. 20).

Враховуючи, що за діючим законодавством реєстрація місця поживання дитини здійснюється на підставі заяви одного з батьків та за наявності згоди іншого батька дитини, то наявність реєстрації місця проживання дитини за місцем проживання матері, свідчить про надання згоди позивачем про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Тим більше така реєстрація відбулася після розірвання шлюбу між сторонами.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що місце проживання дитини визначено за згодою батька за місцем реєстрації матері.

Позовна заява не містить обґрунтувань щодо незаконності здійсненою реєстрації місця проживання дитини за місцем реєстрації матері.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Оскільки доказ про місце реєстрації дитини за місцем проживання матері визначено за законом за згодою батька, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позову про визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Доводи апеляційної скарги щодо немотивованого відхилення судом висновку Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, колегія вважає такими, що не доводять наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення.

За приписами ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд зазначив, що примусове передання дитини на постійне місце проживання з батьком призведе до необхідності зміни соціального оточення дитини, що порушують стабільність життя дитини та його інтереси. Суд також врахував вік дитини (4 роки), його вікові особливості та потреби, тривалість проживання з матір`ю. Тобто, суд першої інстанції дійшов висновку, що висновок органу опіки та піклування суперечить інтересам дитини, а отже є необґрунтованим.

Крім того, колегія суддів зауважує, що визначення місця проживання дитини разом з батьком призведе до невиправданого розриву встановлених соціальних зв`язків, що вже сформовані у дитини в його віці на даний час, що жодним чином не відповідатиме інтересам дитини.

Також, колегія суддів враховує, що висновок від 04.03.2021 є недостатньо обґрунтованим і з тих підстав, що у висновку фактично наведено аналіз судового рішення, яким визначено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Однак, ч. 5 ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З висновку вбачається, що в останньому відсутні відомості щодо умов проживання дитини та батьків, одержаних в результаті обстеження місця проживання дитини та батьків.

У висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.03.2021 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено за доцільне визначити місце проживання дитини разом з батько ОСОБА_1 (том 1, а.с. 109-113).

Колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду з позовом позивач просив суд визначити місце проживання дитини за своїм зареєстрованим місцем проживання, а саме в гуртожитку, в якому він навіть не має кімнати.

Незважаючи на те, що позивач просив визначити місце проживання дитини разом з ним у гуртожитку, Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацію, як органом опіки та піклування, надано Висновок на підставі рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини, яка не досліджувала умови проживання позивача у гуртожитку за місцем реєстрації, а досліджувала умови за фактичним місцем проживання позивача, яке не стосується предмету позову (т. 1, а.с. 109-113).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням положень процесуального закону в рішенні навів мотиви відхилення доказу - висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, як такий, що є недостатньо обґрунтованим. А тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними.

Як вже зазначалося позивач звертався до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з сином. За наслідками розгляду справи №759/1382/19 Святошинським районним судом міста Києва від 17 грудня 2019 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дитини. Визначено ОСОБА_1 способи участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , шляхом встановлення зустрічей з дитиною за місцем проживання батька.

Постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2020 вказане рішення скасовано в частині усунення перешкод батьку у спілкуванні та вихованні дитини, в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини змінено.

Ухвалюючи постанову, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не врахував, що сторони спільно проживали до 8 листопада 2018 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 22 січня 2019 року, не додавши до позовної заяви жодного доказу у підтвердження того, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином. У подальшому позивачем також не було надано суду доказів, що до звернення до суду відповідач чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином.

Під час судового розгляду з пояснень сторін встановлено, що двічі на місяць і більше батько приїжджає до сина у м. Бердянськ, де без перешкод з ним спілкується. Також ОСОБА_1 має можливість зустрічатися, спілкуватися та проводити з сином час і у дні його народження.

Наявні у матеріалах справи документи про звернення позивача до органів поліції м. Бердянська з приводу здійснення ОСОБА_2 йому перешкод у спілкуванні з сином, свідчать, що такі звернення почалися 1 червня 2019 року, тобто після подання ОСОБА_1 позовної заяви та під час проведення судового розгляду.

Судом встановлено, що малолітній син сторін на час вирішення спору проживає разом з матір`ю у м. Бердянськ, як пояснив позивач під час апеляційного розгляду, час проїзду потягом з м. Бердянська до м. Києва становить 17 годин, а відтак встановлення способу участі батька, який проживає у м. Києві, у спілкуванні з сином кожного тижня та зобов`язання ОСОБА_2 передавати дитину батьку за місцем проживання батька, не відповідає інтересам малолітньої дитини, яка повинна для зустрічі з батьком кожного тижня приїжджати до м. Києва, а після закінчення зустрічі повертатися до м. Бердянська, проводячи у потягах 34 години.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважала необхідним змінити визначений судом першої інстанції спосіб участі позивача у спілкуванні та вихованні сина, враховуючи проживання дитини у м. Бердянську, а батька - у м. Києві, та визначити місцем зустрічей - місто, де проживає дитина.

Постановою Верховного Суду від 18.11.2020 постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2020 змінено в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, збільшено час зустрічей батька з дитиною за місцем проживання дитини з матір`ю.

При цьому, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач звернувся до суду з даним позовом, не додавши до позовної заяви доказів на підтвердження того, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині усунення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні та вихованні дитини шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні батька з дитиною та її вихованні.

В Постанові суд касаційної інстанції зробив висновок, що змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення способу участі батька у вихованні дітей, суд апеляційної інстанції, ураховуючи те, що дитина проживає у м. Бердянську, а батько - у м. Києві, обґрунтовано вважав, що місцем зустрічей ОСОБА_1 із сином має бути місто, де проживає дитина. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, який має рекомендаційний характер, оскільки встановлення способу участі батька, який проживає у м. Києві, у спілкуванні з сином кожного тижня та зобов`язання ОСОБА_2 передавати дитину батьку за місцем його проживання суперечать інтересам малолітньої дитини, яка повинна для зустрічі з батьком кожного тижня приїжджати до м. Києва, а після закінчення зустрічі повертатися до м. Бердянська, проводячи у потягах 34 години.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням наведеного, а також враховуючи найкращі інтереси дитини, колегія суддів вважає, що є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова ОСОБА_1 у задоволенні даного позову не впливатиме на його взаємовідносини із сином, оскільки не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із сином, встановленого судовим рішенням.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом не вирішено спір щодо місця проживання дитини.

Колегія суддів зауважує, що оскільки місце проживання дитини зареєстровано разом з матір`ю, то місце проживання дитини вирішено відповідно до закону. Фактично позивач не погоджується зі зміною фактичного місця проживання дитини. Водночас, позивач не звертався до суду з такими вимогами та відповідно не доводив таких обставин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідачка не має самостійного доходу, тоді як позивач може всім необхідним забезпечити дитину та має гарні умови для проживання, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (постанова Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №607/25451/19).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , що відповідачка не подавала до суду відзиву на позовну заяву або письмових заперечень проти позову не є безумовною підставою для задоволення позову, як помилково вважає позивач, оскільки за приписами процесуальних норм права позов підлягає задоволенню без дослідження доказів лише у разі визнання відповідачем позову і то за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). При цьому, відсутність заперечень проти позову з боку відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для застосування положень ч. 4 ст. 159 СК України колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Частиною 4 статті 159 СК України визначено, що у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Відповідно до частин третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим, під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження факту навмисного ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду щодо участі батька у спілкуванні та вихованні дитини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка не виконує належним чином рішення суду про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надав наступні докази: постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2020 №62694566; постанову державного виконавця від 11.08.2020 про визначення місця побачення дитини з батьком за адресою: АДРЕСА_3 ; постанови державного виконавця від 17.08.2020 та від 05.09.2020 про накладення на ОСОБА_2 штрафу, у зв`язку з невиконанням рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.07.2020; постанову державного виконавця від 05.09.2020 про встановлення тимчасового обмеження у праві ОСОБА_2 керування транспортними засобами; повідомлення державного виконавця від 05.09.2020 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, у зв`язку з невиконанням рішення суду (том 1, а.с. 28-39).

Однак, надані позивачем вищезазначені докази не вказують на те, що відповідачка ухиляється від виконання рішення суду, яким визначено порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки як вже вказувалося вище в постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у №759/1382/19, якою частково змінено постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2020, встановлено місце зустрічі батька разом з дитиною за місцем проживання дитини у м. Бердянську Запорізької області, а не у АДРЕСА_3 , як вказано у постанові державного виконавця при здійсненні примусового виконання рішення суду.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського апеляційного суду від 17.12.2020 роз`яснено, що у постанові Київського апеляційного суду від 24.06.2021 місцем зустрічей батька з дитиною малося на увазі місто, де проживає дитина.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо дискримінації позивача за гендерною ознакою.

Інших доводів апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона погоджується з рішенням суду по суті вирішених позовних вимог, однак вважає, що судом було допущено порушення норм процесуального права, яке виразилося в тому, що судом безпідставно відмовлено у прийнятті її зустрічного позову з посиланням на пропуск строк подання зустрічної позовної заяви. Також вказувала, що суд в порушення норм процесуального закону безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи Служби у справах дітей Бердянської міської ради; порушив її право на висловлення думки щодо закінчення підготовчого провадження, внаслідок чого постановив незаконну ухвалу про закриття підготовчого провадження.

Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , з огляду на таке.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.06.2021 відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті її зустрічного позову, у зв`язку з пропуску строку на його подання.

З матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2020 року судом першої інстанції постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та надано відповідачу строк на подання відзиву протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження (том 1, а.с. 48).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Згідно зворотного поштового повідомлення, копію ухвали від 19.10.2020 про відкриття провадження ОСОБА_2 отримала 20.02.2021 (том 1, а.с. 103).

Як вбачається з матеріалів справи, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 подала 15.03.2021 безпосередньо до суду, про що на зустрічній позовній заяві міститься штамп суду з вх. №16516 (том 1, а.с. 186).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що вона у строк, визначений в ухвалі від 19.10.2020, а саме 09.03.2021 направила зустрічну позовну заяву засобами поштового зв`язку колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі посилання відповідачки не підтверджені належними доказами, як то опис вкладення або конверт. А доказування, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відмовляючи у прийнятті зустрічної позовної заяви, у зв`язку з пропуском строку, суд першої інстанції дотримався положень процесуального закону.

Відмова в задоволенні клопотання про залучення в якості третьої особи Служби у справах дітей Бердянської міської ради не призвела до неправильного вирішення спору.

Крім того, не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом норм процесуального права при постановленні ухвали від 15.03.2021 про закриття підготовчого провадження, оскільки як вбачається зі змісту даної ухвали суд здійснив всі необхідні дії під час підготовчого провадження та дійшов висновку про необхідність закриття підготовчого провадження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що суд не з`ясував її думку щодо закриття підготовчого провадження колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно з ч. 5 ст. 200 ЦПК України суд з`ясовує думку сторін лише щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат між сторонами.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року - залишити без змін.

Ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання про залучення третьої особи, від 15 березня 2021 року про закриття підготовчого провадження та від 08 червня 2021 року про відмову в прийнятті зустрічного позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець