Справа № 161/6509/20 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/160/21 Категорія: 30 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Галькевич Юлія Євгенівна, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевська Мирослава Валеріївна, про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Галькевич Ю. Є., приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевська М. В., про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 20 жовтня 1984 року уклала шлюб з ОСОБА_6 , за час якого за спільні сімейні кошти здійснювали будівництво житлового будинку із погосподарськими спорудами по АДРЕСА_1 на території Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і після його смерті вона прийняла спадщину на недобудований житловий будинок (45% готовності станом) з погосподарськими будівлями (літня кухня, сарай) по АДРЕСА_1 .

Позивач вказувала, що на даний час житловий будинок із зазначеними погосподарськими спорудами є добудованим, однак не введений в експлуатацію та не здійснено його державну реєстрацію. 28 травня 2010 року Боратинською сільською радою Луцького району Волинської області вирішено передати їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. 25 червня 2013 року вона отримала свідоцтво про право приватної власності на земельну ділянку. Оскільки вона постійно проживає в смт. Володимирець Володимирецького району Рівненської області, тому можливості часто приїжджати у с. Рованці Луцького району Волинської області не має.

Зазначала, що у квітні 2019 року вона звернулась в Управління соціального захисту населення Володимирецької районної державної адміністрації для оформлення житлової субсидії, однак їй було відмовлено в призначенні житлової субсидії, оскільки нібито, нею отримано дохід від продажу нерухомості в 4 кварталі 2018 року. Проте, земельну ділянку, яка належить їй на праві власності та яка розташована в с. Рованці Луцького району Волинської області чи будь-якої іншої нерухомості у зазначений період вона не продавала, нікого на це не уповноважувала, вказана нерухомість вибула із її володіння без її відома та проти її волі.

Також вказувала, що 11 квітня 2019 року вона звернулась до Луцького ВП ГУНП у Волинській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, у зв`язку з чим до ЄРДР було внесено відповідне кримінальне провадження за №0000446. Під час досудового слідства у кримінальній справі №0000446 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, було встановлено, що 13 листопада 2018 року нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М. В. посвідчено довіреність у відповідності до якої невідома особа, від її імені, з використанням підробленого паспорту, уповноважила ОСОБА_5 бути представником з питань продажу земельної ділянки кадастровий номер: :04:001:6699, що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області. На підставі вищевказаної довіреності між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 21 грудня 2018 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно умов якого вона, як продавець, передала ОСОБА_3 , як покупцю, у власність вказану земельну ділянку. В той же день, 21 грудня 2018 року, приватним нотаріусом Луцького районного нотаріальною округу Волинської області Галькевич Ю. Є. проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку.

В той же час, вона ніколи і нікому довіреність на розпорядження зазначеною земельною ділянкою не видавала, у нотаріуса Луцького міського нотаріальною округу Волинської області Кухлевської М. В. не була, довіреність на розпорядження своєю земельною ділянкою будь-кому не давала та взагалі не мала наміру відчужувати спірну земельну ділянку, ОСОБА_5 є взагалі незнайомою для неї людиною про якого довідалась лише під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000446. В свою чергу, висновком судово-почеркознавчої експертизи № 310 від 11 грудня 2019 року, проведеної у межах кримінального провадженню № 0000446 Волинським НДЕКЦ було встановлено, що підписи від імені « ОСОБА_1 » в спірній довіреності вчинені іншою особою. Окрім того, при візуальному порівнянні копії паспорту громадянина України, наданого невідомою особою при нотаріальному посвідченні оспорюваної довіреності та наявним у неї паспортом громадянина України має суттєві розбіжності, а саме на 1 та 5 сторінках вказаної копії на вклеєних фотокартках зображена інша особа, що дає підстави вважати, що при нотаріальному посвідченні довіреності невідомою особою було використано підроблений паспорт громадянина України. Наданий невідомою особою приватному нотаріусу дублікат картки фізичної особи платника податків на її ім`я також є підроблений.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсною довіреність від 13 листопада 2018 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , та посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М. В., серійний номер ННМ 049979, зареєстрованої в реєстрі за № 2785; визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 339, укладений між продавцем ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , та покупцем ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Галькевич Ю. Є.; витребувати спірну земельну ділянку з володіння ОСОБА_3 , шляхом передачі (повернення) такої у її власність; скасувати державну реєстрацію на земельну ділянку; судові витрати по справі покласти на відповідачів у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність від 13 листопада 2018 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В., серійний номер ННМ 049979, зареєстровану в реєстрі за № 2785.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,13 га (кадастровий номер :04:001:6699), розташованої за адресою: Боратинська сільська рада Луцького району Волинської області, від 21 грудня 2018 року, укладений між продавцем ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_5 , та покупцем ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Галькевич Ю. Є., зареєстрований в реєстрі за № 339.

Витребувано з володіння ОСОБА_7 шляхом передачі (повернення) у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,13 га (кадастровий номер :04:001:6699), розташовану за адресою: Боратинська сільська рада Луцького району Волинської області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , покликаючись на неправильну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що позивачем було подано належний, але недопустимий доказ, а саме копію висновку експерта № 160 від 18 червня 2018 року, який судом не мав братися до уваги, з огляду на те, що вказаний висновок міститься в кримінальному провадженні, матеріали якого учасникам не були розкриті в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позов ОСОБА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавала.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що довіреність, посвідчена 13 листопада 2018 року, видана від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , позивачем не підписувалась, а тому не відповідала внутрішній волі на вчинення цього правочину (на видачу такої довіреності) та свідчить про відсутність волевиявлення на вчинення такою правочину, який юридичної сили не має, а тому вважав, що вказану довіреність необхідно визнати недійсною. Крім того, оскільки воля ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки не була спрямована на укладення із відповідачем ОСОБА_3 угоди, тому укладений договір купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року земельної ділянки суд вважав за необхідне також визнати недійсним, а зазначену земельну ділянку витребувати з володіння ОСОБА_7 шляхом передачі (повернення) у власність ОСОБА_1 .

Такий висновок суду є правильний.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності від 07 вересня 1996 року, виданого нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори, є власником недобудованого житлового будинку (45% готовності) з погосподарськими будівлями (літня кухня, сарай) по АДРЕСА_1 (а.с.22, том 1).

28 травня 2010 року Боратинською сільською радою Луцького району Волинської області передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,13 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується випискою з рішення Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області від 28 травня 2010 року № 28/4 (а.с.20, том 1).

Позивач ОСОБА_1 25 червня 2013 року отримала свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 0,13 га, кадастровий номер: :04:001:6699, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку на території Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25 червня 2013 року, індексний номер 5331762, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 червня 2013 року, індексний номер 5332176 (а.с.14-15, том 1).

Судом також встановлено, що 13 листопада 2018 року нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М.В. було посвідчено довіреність з серійним номером ННМ № 049979 від 13 листопада 2018 року, зареєстрована в реєстрі за № 2785, згідно якої довіритель позивач ОСОБА_1 уповноважила відповідача ОСОБА_5 бути її представником з питань продажу земельної ділянки, кадастровий номер: :04:001:6699, що знаходиться в с. Рованці Луцького району Волинської області (а.с.37, том 1).

На підставі зазначеної довіреності між відповідачем ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з іншої сторони, 21 грудня 2018 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно умов якого ОСОБА_1 , як продавець, передала, а ОСОБА_3 , як покупець, прийняв у власність земельну ділянку площею 0,13 га, кадастровий номер: :04:001:6699, яка розташована за адресою: Боратинська сільська рада Луцького району Волинської області (а.с.32-33, том 1).

21 грудня 2018 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Галькевич Ю. Є. проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_3 на вищевказану земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 грудня 2018 року, індексний номер витягу 150643724 (а.с.31, том 1).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона ніколи і нікому довіреність на розпорядження вказаною земельною ділянкою не видавала, у нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської М. В. не була, наміру відчужувати вказану земельну ділянку не мала, а відповідач ОСОБА_5 є взагалі для неї незнайомою людиною.

Згідно із ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах, або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, оскільки для виникнення, припинення або зміни цивільних прав і обов`язків достатньо волевиявлення однієї сторони. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, представницьких правовідносин, та в силу ст. 1003 ЦК України підтверджує укладення договору доручення.

Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу .

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення, учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За загальним правилом ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якого укладеного правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи № 310 від 11 грудня 2019 року, проведеної Волинським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України в межах кримінального провадженню №0000446, судом встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у двох графах «Підпис:____» довіреності з серійним номером ННМ 049979 від 13 листопада 2018 року, зареєстрованої в реєстрі за № 2785 - виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою. При цьому, підписи від імені ОСОБА_1 у двох графах «Підпис:____» довіреності з серійним номером ННМ 049979 від 13 листопада 2018 року, зареєстрованої в реєстрі за № 2785 - виконано однією особою (а.с.26-30, том 1).

Судом також встановлено що при візуальному порівнянні копії паспорту громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , на підставі якого відбулося нотаріальне посвідчення оспорюваної довіреності з серійним номером ННМ 049979 від 13 листопада 2018 року та наявним у позивача паспортом громадянина України, фотокартки на 1 та 5 сторінках значно різняться між собою, на них зображені різні особи (а.с.18-19, 34-35, том 1).

Згідно відповіді Державної податкової служби України ГУ ДПС у м. Києві дублікат довідки про присвоєння ідентифікаційного номер (картка платника податків) ДПА у м. Києві (ГУ ДПС у м. Києві) не видавався, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 21 вересня 2011 року № 981 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» ДПА у м. Києві ліквідовано (а.с.21, том 1).

З огляду на вищенаведене, оцінивши в сукупності надані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що довіреність, видана від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , та нотаріально посвідчена 13 листопада 2018 року, позивачем не підписувалась, волевиявлення позивача на вчинення такого правочину не було, а тому цілком правильно визнав її недійсною.

Отже, оскільки волевиявлення позивача ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки, не було спрямоване на укладення із відповідачем ОСОБА_3 угоди, не відповідало її внутрішній волі, тому суд також правильно дійшов висновку, що укладений договір купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року земельної ділянки кадастровий номер: :04:001:6699, що знаходиться в с. Рованці Луцького р-н Волинської області, посвідчений нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Галькевич Ю. Є., зареєстрований в реєстрі за № 339, необхідно визнати недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення ст. 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Положеннями ст. ст. 330, 387, 388 ЦК України передбачено, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником неодноразово відчуженого майна, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387 та 388 ЦК України.

Звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про повернення майна із чужого незаконного володіння, є ефективним способом захисту права власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна.

При цьому об`єктом віндикаційного позову може бути саме індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Судом також встановлено, що на час розгляду даної справи останнім власником спірної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_3 , у володінні якого вона і перебуває.

Оскільки довіреність, як і договір купівлі-продажу земельної ділянки, були укладені без волевиявлення власника майна, яке було його предметом, у зв`язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку, що право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом витребування спірного нерухомого майна із чужого володіння відповідача ОСОБА_3 , як останнього власника майна.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації на земельну ділянку площею 0,13 га, кадастровий номер: :04:001:6699, яка розташована за адресою: Боратинська сільська рада Луцького р-ну Волинської області, від 21 грудня 2018 року за ОСОБА_3 , проведену приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Галькевич Ю. Є., не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, встановивши, що довіреність, видана від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_5 , та нотаріально посвідчена 13 листопада 2018 року, позивачем не підписувалась, волевиявлення позивача на вчинення такого правочину не було, як і не було волевиявлення позивача ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки, на укладення із відповідачем ОСОБА_3 договору купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року земельної ділянки кадастровий номер: :04:001:6699, що знаходиться в с. Рованці Луцького р-н Волинської області, посвідченого нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Галькевич Ю. Є., зареєстрований в реєстрі за № 339, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані правочини необхідно визнати недійсними, спірну земельну ділянку необхідно витребувати з володіння відповідача ОСОБА_7 , та прийняв законне і справедливе рішення на підставі наданих позивачем доказів.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про те, що ухвалене судом рішення є незаконним і підлягає скасуванню через те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем було подано належний, але недопустимий доказ, а саме копію висновку експерта №160 від 18 червня 2018 року, який судом не міг братися до уваги, з огляду на те, що вказаний висновок міститься в кримінальному провадженні, матеріали якого учасникам не були розкриті в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством, є безпідставними та колегією суддів до уваги не приймаються.

Як вбачається з матеріалів справи, матеріали із кримінального провадження № 0000446 були надані позивачу слідчим.

Із наведеного слідує, що матеріали кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України учасникам справи були розкритими в порядку ст. 222 КПК України, тобто останній надано дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування, зокрема, висновку експерта № 310 від 11 грудня 2019 року.

При цьому, ні відповідачем ОСОБА_3 , ні його представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження будь-яких порушень з боку органу досудового розслідування щодо надання ОСОБА_1 та її представникам для подальшого використання висновку судово-почеркознавчої експертизи № 310 від 11 грудня 2019 року.

Судом встановлено, що експертиза проведена в рамках порушеного кримінального провадження, копія висновку, посвідчена слідчим СВ Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області Баликом І. О. та приєднана до матеріалів цивільної справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що висновок експертизи містить інформацію щодо предмета доказування в цивільній справі, підстав уважати, що копія висновку отримана з порушенням порядку немає, тому такий доказ є належним та допустимим.

Підстав не приймати до уваги як письмовий доказ копію висновку експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, немає.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року в справі № 761/12898/16-ц.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Пилипчук В. Ф., будучи присутніми в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявляли.

Врахування судом першої інстанції при ухваленні рішення зазначеного висновку експерта з врахуванням доказів та обставин справи не призвело до неправильного вирішення спору.

Крім того, в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_3 не заперечувалась та обставина, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки, йому було відомо що на даній земельній ділянці знаходиться житловий будинок із господарськими спорудами, який належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 . У зв`язку з відчуженням земельної ділянки всупереч волі власника також порушуються права ОСОБА_1 щодо користування житловим будинком та господарськими будівлями, що знаходяться на спірній земельній ділянці, яка перебуває у власності ОСОБА_3 на підставі недійсних правочинів, що є несправедливим.

Отже, наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: