Справа № 523/2156/21
Провадження №2/523/2648/21
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" листопада 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Дяченко В.Г.,
за участю секретаря судових засідань Єпутатова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
ВСТАНОВИВ:
До Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позивач свої вимоги обґрунтовує ти що, з 01.04.2015 року по 19.09.2017 року обіймав посаду завідувача гуртожитком Військової частини НОМЕР_1 .
13.09.2017 року ОСОБА_1 , подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 заяву про звільнення його з займаної посади завідуючого гуртожитком (вх. №19243 від 14.09.2017 р.), у зв`язку з призивом на дійсну військову службу за контрактом відповідно до наказу Міністерства оборони України (по особовому складу) №605 від 01.09.2017 року.
19 вересня 2017 року командиром Військової частини НОМЕР_1 було видано наказ (по стройовій частині) 3191 про звільнення його з роботи з 19.09.2017 року у зв`язку з призивом на військову службу.
Про порушення відповідачем вимог трудового законодавства, щодо його незаконного звільнення, дізнався лише 28.08.2019 року, після отримання юридичної консультації, від фахівців з питань права.
01.09.2019 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 , з заявою щодо відновлення порушених його трудових прав.
21.11.2019 року, відповідач надав письмову відповідь, в якій відмовляє позивачу у задоволенні вимог.
Позивач вважає своє звільнення незаконним, а наказ командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.09.2017 року №191, таким що підлягає скасуванню, посилаючись на ч.3 ст. 119 м.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
13.09.2017 року ОСОБА_1 , подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 заяву про звільнення його з займаної посади завідуючого гуртожитком (вх. №19243 від 14.09.2017 р.), у зв`язку з призивом на дійсну військову службу за контрактом відповідно до наказу Міністерства оборони України (по особовому складу) №605 від 01.09.2017 року.
18.09.2017 року позивач був призваний на військову службу за контрактом та був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №181 від 18.09.2017 року.
19 вересня 2017 року командиром Військової частини НОМЕР_1 було видано наказ (по стройовій частині) 3191 про звільнення його з роботи з 19.09.2017 року у зв`язку з призивом на військову службу відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України.
01.09.2019 року позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 , з заявою щодо відновлення порушених його трудових прав.
20.11.2019 року, відповідач надав письмову відповідь, на звернення від 01.09.20219 року за вх. 03.09.2019 року №3297, посилаючись на ст.ст. 19, 38 КЗпП України, де зазначено, що поновлення на посаді завідуючого гуртожитку Військової частини НОМЕР_1 , та виплати середньої заробітної плати ва весь період звільнення є незаконним, оскільки його було звільнено за заявою від 13.09.2017 року.
Однак суд зауважує на тому що, ОСОБА_1 , відповідно до наказу №191 від 19 вересня 2017 року командира Військової частини НОМЕР_1 , полковника ОСОБА_2 , звільнено в зв`язку зі вступом на військову службу відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України.
Пункт 3 частини 1 статті 36 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин щодо звільнення позивача) визначає, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої ст. 119 цього Кодексу.
Частина 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою ст. 119 КЗпП України.
Частина 3 ст. 119 КЗпП України визначає, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. в установі, організації. фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зі змісту цієї правової норми вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та час дії особливого періоду.
Положеннями частини 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, шо загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3 та 4 ст. 119 КЗпП України, а також частиною 1 ст. 51. частиною 5 ст, 53. частиною 3 ст. 57, частиною 5 статті 61 Закону України "Про освіту".
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих ЇЇ місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно вимог чинного законодавства особливий період в Україні наступає після оголошення Президентом України мобілізації. Закінчується особливий період з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014 року, коли було оприлюднено Указ Президента від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Рішень про закінчення такого періоду на час подання цієї позовної заяви Президент України не приймав.
Враховуючи викладене, позивач призваний на військову службу саме під час дії особливого періоду, отже на нього розповсюджуються гарантії та компенсації передбачені частиною 3 ст. 119 КЗпП України, тому у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача з роботи на підставі пункту 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу.
Згідно позиції ВСУ, викладеної в ухвалі ВСУ від 15 грудня 2010 року по справі №6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п.4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З наведеного вбачається, що відповідачем порушені трудові права позивача, наказ про його звільнення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді.
На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.
Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Тому, з відповідача слід стягнути 908,00 грн. судового збору на користь держави.
Керуючись ст.ст. 4-7,1-13, 258, 259, 263-265, 268, 274, 352, 354 ЦПК України суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Скасувати пункт восьмий наказу №191, від 19 вересня 2017 року, командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , щодо звільнення працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 ) з посади завідуючого гуртожитку Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Поновити ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на посаді завідуючого гуртожитку Військової частини НОМЕР_1 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), виплатити ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 19 вересня 2017 року.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) судовий збір на користь держави у розмірі 908 гривень.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на посаді завідуючого гуртожитку Військової частини НОМЕР_1 підлягає негайному виконанню.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя