КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/47/20 Головуючий у суді І інстанції Керекеза Я.І.
Провадження № 22-ц/824/43/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2 частину, визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину вищезазначеної квартири та стягнути з відповідача судові витрати.

На обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що він є батьком ОСОБА_3 , який трагічно загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 перебував з відповідачем ОСОБА_1 у шлюбі, який був зареєстрований 29 січня 2006 року. В період перебування у шлюбі, а саме 11 серпня 2016 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , але оформлена лише на відповідача з метою спрощення процедури купівлі-продажу. Позивач вважає, що оскільки квартира була придбана під час перебування у шлюбі за спільні кошти, то є спільною сумісною власністю подружжя його сина і відповідача. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, а спадкоємцями після смерті сина є позивач, відповідач та дружина позивача, яка відмовилася від своєї частки у спадщині на його користь. Враховуючи, що вищезазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то 1/2 частина, яка належала його сину, має входити до складу спадкового майна, а позивач як спадкоємець першої черги за законом має право на спадкування 1/3 частини у такому майні.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2020 року позов задоволено.

Встановлено, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2 частину.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 670,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира була придбана відповідачем за час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 за спільні кошти та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а частка померлого ОСОБА_3 у даній квартирі становить 1/2 її частини. Відповідачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, хоча в силу вимог закону тягар доказування зазначених обставин покладається саме на неї. Оскільки спадкоємцями ОСОБА_3 після його смерті є дружина, батько та мати ОСОБА_4 , яка відмовилася від своєї частки у спадщині на користь позивача, то останній має право на спадкування 1/3 частини вказаної квартири.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Миколаєнка Є.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Як на підставу вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, так як придбана за її особисті заощадження, які вона акумулювала за допомогою своїх батьків, в тому числі до укладення шлюбу із покійним чоловіком. Суд не надав належної оцінки наданим сторонами доказам, показам свідків та дійсним обставинам спірних правовідносин, тому безпідставно визнав 1/2 частину вказаної квартири такою, що належала померлому ОСОБА_3 , та включив її до складу спадкового майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Кожуховський О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що суд першої інстанції відповідно до встановлених обставин справи та правильно застосованих норм матеріального права дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира була придбана відповідачем за час перебування у зареєстрованому шлюбі із сином позивача за спільні кошти, тому її 1/3 частина підлягає спадкуванню позивачем за законом після смерті сина.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення у повному обсязі не відповідає.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Таращанського районного управління юстиції Київської області, 28 січня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (а.с. 50, т. 1).

11 серпня 2016 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Київської області Ткаченком О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 939 (а.с. 192, 193, т. 1).

Зі змісту даного правочину вбачається, що при його укладенні і підписанні відповідач діяла за згодою чоловіка ОСОБА_3 (абзац 3 пункту 1.3. договору).

Згідно із пунктом 1.2. договору купівлі-продажу квартири, за домовленістю його сторін продаж квартири вчиняється за 393 406,00 грн, які продавець отримала від покупця згідно усної домовленості до підписання цього договору.

До копії договору купівлі-продажу квартири додана нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 від 11 серпня 2016 року, якою він надав згоду на купівлю спірної квартири за грошові кошти, що набуті під час зареєстрованого шлюбу із відповідачем і є спільною сумісною власністю подружжя, та на укладення дружиною ОСОБА_1 даного договору на умовах за її розсудом, що повністю відповідає інтересам їхньої сім`ї (а.с. 203, т. 1).

Встановлено, що батьками ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 26, т. 1).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 10 квітня 2018 року Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер у віці 33 років (а.с. 27, т. 1).

Із заявами про прийняття спадщини після його смерті до Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Київської області звернулися позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 (а.с. 47, 54, т. 1).

ОСОБА_4 , як мати померлого ОСОБА_3 , подала до нотаріальної контори заяву про відмову від своєї частки у спадщині на користь позивача (а.с. 56, т. 1).

10 травня 2018 року позивач отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частин житлових будинків з відповідними надвірними господарськими будівлями та спорудами, на 2/3 частин земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_2 (а.с. 14-17, т. 1).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно пунктом 3 частиною першою статті 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

На підтвердження своїх доводів щодо купівлі спірної квартири за особисті кошти відповідачем було надано суду: копії розписок ОСОБА_6 про отримання від неї коштів на загальну суму 25 000 дол. США за квартиру; копії нотаріально посвідчених договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 28 травня 2010 року, укладених між ОСОБА_7 (мати відповідача) та ОСОБА_1 ; Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 березня 2020 року щодо відчуження нею вказаного будинку і земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_4 , за договорами купівлі-продажу у квітні 2019 року; копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 (а.с. 145-154, т. 1); а також копію заяви на видачу готівки від 12 серпня 2015 року від імені ОСОБА_11 (батько відповідача) на суму 20 202,54 грн (а.с. 184, т. 1).

Суд першої інстанції, оцінивши подані відповідачем письмові докази на предмет їх належності та допустимості, обґрунтовано вважав, що копії розписок про передачу продавцю коштів за спірну квартиру не підтверджують, що такі кошти були особистими коштами особи, яка їх передає, а в сукупності з договором купівлі-продажу квартири, в тому числі умов пункту 1.3 цього правочину, підтверджує лише те, що ОСОБА_1 була номінальним покупцем квартири.

Посилання ОСОБА_1 на договір дарування житлового будинку від 28 травня 2010 року не підтверджує, що спірна квартира була куплена за особисті кошти відповідача, оскільки цей договір був вчинений задовго до придбання такої квартири та є безоплатним, тобто будь-яких коштів, які б могли зберігатися ОСОБА_1 для купівлі квартири, нею не отримано. При цьому в сукупності із наданою інформацією про продаж даного будинку у квітні 2019 року та договором купівлі-продажу будинку у м. Переяславі-Хмельницькому у жовтні 2019 року, а також наданими поясненнями ОСОБА_1 , це може свідчити тільки про те, що за кошти від продажу будинку в м. Тараща відповідачем було придбано будинок в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області.

Зняття 12 серпня 2015 року батьком відповідача ОСОБА_11 готівкових коштів в розмірі 20 202,54 грн також не може свідчити про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , з урахуванням часу їх зняття (за рік перед купівлею квартири), їх розмір в порівнянні з вартістю квартири (393 406,00 грн) та встановлену судом обставину про те, що на той час батько відповідача хворів та сам потребував допомоги.

Розглядаючи спір, суд правомірно не взяв до показів свідка ОСОБА_12 , яка в якості ріелтора займалася процедурою купівлі-продажу квартири, оскільки остання повідомила обставини, які стали їй відомі зі слів інших осіб, а клопотання про допит цих осіб не були заявлені стороною відповідача у порядку та строки, встановлені ЦПК України.

Крім того, в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява від імені ОСОБА_3 , якою він надав згоду своїй дружині ОСОБА_1 на купівлю спірної квартири за грошові кошти, що набуті ними під час зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, та укладення договору купівлі-продажу на умовах за її розсудом, що повністю відповідає інтересам їхньої сім`ї (а.с. 203, т. 1). Заява та сам договір купівлі-продажу є чинними, не скасовувалися та не визнавалися недійсними.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте нею в період шлюбу із сином позивача, а тому квартира АДРЕСА_1 придбана за спільні кошти подружжя та є об`єктом права спільної їх сумісної власності.

За загальними положеннями про спадкування, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті;спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини; право на спадкування мають особи, визначені в заповіті; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1270 ЦК України).

Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У відповідності до положень частини першої статті 1273, частини другої статті 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

За правилом частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Указана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, зокрема в порядку спадкування.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що частка померлого ОСОБА_3 в спірній квартирі, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, становить 1/2 частину, а згідно витребуваних судом матеріалів спадкової справи, заведеною нотаріальною конторою після його смерті, спадкоємцями останнього є дружина ОСОБА_1 , батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_4 , а відтак кожен із них має право на спадкування 1/6 частини спірної квартири (по 1/3 від 1/2 частини).

Оскільки ОСОБА_4 відмовилася від своєї частки у спадщині на користь свого чоловіка - позивача у справі, то він має право на спадкування 2/6 частин, тобто 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Зважаючи на вищезазначене, суд першої інстанції правильно врахував, що у позивача існують перешкоди для оформлення його спадкових прав у нотаріальному порядку, відповідач не визнає право позивача на частину нерухомого майна, а тому з метою забезпечення реалізації його спадкових прав та відповідно до частини першої статті 392 ЦК України дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

За правилом частин першої, другої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Разом з тим, визначаючи в оскаржуваному рішенні, що частка померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2 частину, суд першої інстанції не звернув уваги на таке.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі неможливості оформлення права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у порядку вимог статті 392 ЦК України.

Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Аналогічного за змістом правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 61-11210св19 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18) та інших.

Таким чином, повністю задовольняючи позовні вимоги та визначаючи, що частка померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становить 1/2 ідеальної частини, суд першої інстанції вирішив питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

З урахуванням викладеного, вирішуючи спірні правовідносини, міськрайонний суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання частки у спільній сумісній власності за померлим, оскільки такі вимоги не узгоджуються з вимогами законодавства та не є належним способом захисту порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, тому задоволенню не підлягають.

Саме визнання за позивачем права власності у порядку спадкування на належну спадкодавцю частку у праві спільної власності на нерухоме майно є належним і ефективним способом поновлення порушених прав позивача, який в тому числі сприятиме стабільності цивільного обороту.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про наявність правових підстав для визначення частки у спільній сумісній власності за померлим у судовому порядку, відтак рішення суду в цій частині відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат у справі немає, оскільки судовий збір за подання до суду позовної заяви про визнання права власності на майно та апеляційної скарги на судове рішення сплачувався сторонами за одну вимогу майнового характеру виходячи із вартості спірної частки у квартирі, а рішення суду про задоволення позову в цій частині залишається без змін.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2020 року в частині задоволення позову про встановлення (визначення) того, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2 частину скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній