ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8960/21 Справа № 199/8566/20 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилалася на те, що на підставі Договору дарування частки житлового будинку від 06 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. та зареєстрованому в реєстрі під № 1135, ОСОБА_2 є власником 71/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Інша 29/100 частина вказаного домоволодіння належить ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.10.2003, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. та зареєстрованого в реєстрі під №1221.

Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується Рішенням Дніпровської міської ради від 21.10.2020 №212/62 «Про передачу у власність земельних ділянок у м. Дніпрі» та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2020 № 231485410.

ОСОБА_1 була зареєстрована в 71/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 з дозволу колишнього власника будинку, однак в домоволодінні не проживає. Натомість впродовж останніх років відповідач здійснює самовільне будівництво в межах вищезазначеного домоволодіння, а саме: самочинну реконструкцію будівлі сараю під літ. «Б» з метою використання даного сараю в якості житлового будинку. Самочинне будівництво здійснюється відповідачем за відсутності передбаченої законодавством дозвільної документації та здійснення будівельних робіт за відсутності дозволу власника домоволодіння та земельної ділянки.

Відповідач домоволодінням не користується, проте її реєстрація місця проживання не дозволяє позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися на власний розсуд своєю власністю.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком під літ. «А» у домоволодінні АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 звільнити нежитлову будівлю під літ. «Б» (сарай) від самовільного перебування та особистих речей (а.с. 2-6).

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково (а.с. 90-93).

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком під літ. «А» у домоволодінні АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішення питання стосовно судового збору.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії- залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.177-182).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом встановлено, що на підставі Договору дарування частки житлового будинку від 06 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. та зареєстрованому в реєстрі під № 1135 позивач ОСОБА_2 є власником 71/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Інша 29/100 частина вказаного домоволодіння належить ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.10.2003, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. та зареєстрованого в реєстрі під №1221 (а.с18).

Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується Рішенням Дніпровської міської ради від 21.10.2020 №212/62 «Про передачу у власність земельних ділянок у м. Дніпрі» та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2020 № 231485410 (а.с.20-21).

Відповідно до довідки № 080308 від 01 грудня 2020 року в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , є зареєстровані: ОСОБА_4 батько, зареєстровано 18.08.1988р.; ОСОБА_5 -мати, зареєстровано 18.08.1988р.; ОСОБА_1 - сестра, зареєстровано 17.11.2006р.; ОСОБА_2 - Уповноважений власник 71/100, співвласник, зареєстровано 15.09.1995р.; ОСОБА_6 - зареєстровано 13.01.2020 р,; ОСОБА_7 зареєстровано 28.02.2020 р,; ОСОБА_7 зареєстровано 28.02.2020 р.(а.с. 116).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є власником 71/100 частин домоволодіння та на підставі статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції не належним чином дослідив питання дотримання балансу між захистом права власності ОСОБА_2 та захистом права ОСОБА_1 на користування будинком та дійшов не правильного висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апелянта, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи є обгрунтованими. Також слушними є доводи апелянта, що суд взяв до уваги як належні докази у справі лише докази позивача, не надавши оцінки доказам відповідача та не взяв до уваги відсутність у відповідача бажання та наміру змінити своє місце проживання.

При розгляді апеляційної скарги встановлено, що позивач та відповідач є сестрами.

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач зазначала, що ОСОБА_1 була зареєстрована в 71/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 з дозволу колишнього власника будинку (батька). Окрім того, в спірному будинку відповідач не проживає.

Позивачка була обізнана, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване у спірному будинку, тобто могла передбачити характер та вагу обтяження майбутньої нерухомості, проте фактично погодилася набути право власності на цей будинок з тими обтяженнями, які існували у попереднього власника.

Задовольняючи позов частково про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, не врахував необхідність дотримання наведених вище вимог національного законодавства, наведених конвенційних норм та прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Не врахував, що матеріали справи не містять даних про те, що відповідач має інше місце постійного проживання, ніж спірний будинок.

Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги, що відповідач не втратив інтересу до спірного житлового будинку, проживає в ньому, підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не вбачається.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: