Справа № 496/3419/20
Провадження № 2/496/727/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участі секретаря Стрілець Ж. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із позовом в якому просить стягнути відповідача суму боргу 55 368,19 грн., яка складається в тому числі з заборгованості, 54 960,00 грн., що еквівалентно 2 000 доларів США на день подання позову, 45,00 грн. 3 % річних, 363,19 грн. подвійна облікова ставка НБУ та судові витрати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.05.2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку написану ним власноручно та згідно якої він отримав від позивача 2 000 доларів США у борг із зазначенням терміну повернення коштів до 10.08.2020 року. Зобов`язання щодо своєчасного повернення взятих у позику грошових коштів відповідачем не виконані, у добровільному порядку борг позивачу до теперішньому часу не повернутий, у зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Позивач у судовому засіданні не з`явився, однак надав до суду заяву, в якій просить судове засідання проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні від 07.05.2021 року просив відкласти розгляд справи, посилався, що є обставини на його користь. Про судове засідання на 30.08.2021 року розписався, але не з`явився, ніяких заяв від нього не надходило. Зазначене вказує на те, що відповідач своєю поведінкою затягує розгляд справи.

Ознайомившись із матеріалами справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 21 травня 2020 року відповідачем була власноручно написана розписка, згідно якої він отримав від ОСОБА_1 2000 доларів США, та зобов`язався повернути борг до 10 серпня 2020 року. Розписка підписана особисто відповідачем. Факт складання розписки відповідач не заперечує.

Ухвалою суду від 03.03.2021 року у ОСОБА_1 було витребувано оригінал вищевказаної розписки від 21.05.2020 року, оригінал якої був досліджений в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.

Згідно до вищевказаної розписки встановлено, що позивач передав відповідачу 2000 доларів США.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 .

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16).

Так, в судовому засіданні відповідача не заперечував існування даної розписки, та зазначив, що частково вже погасив борг, однак доказів на підтвердження сплати (квитанцій тощо) суду не надав.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Головні умови притаманні договору займу в розписці присутні.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є односторонньою угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З огляду на викладене порушено право та законний інтерес позивача на повернення йому грошових коштів в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 627 ЦК України, з урахуванням положень ст. 6 ЦК України передбачає свободу договору, отже включаючи зазначені вище умови, сторони діяли у відповідності з законом.

Позивач також просить стягнути на його користь пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та 3% річних за договором позики.

У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція платності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Вказана правова позиція висловлена Постановою Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02.07.2014 року.

Велика Палата Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення вказує, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Згідно положеннями ст. 546 та 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України, з урахуванням положень ст. 6 ЦК України передбачає свободу договору, отже включаючи зазначені вище умови, сторони діяли у відповідності з законом.

Крім того, згідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Згідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше- Міністерство статистики України), починаючи з 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України, згідно до статей 19, 21, 22 ЗУ «Про інформацію» є офіційними.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою, про що вказується в листі Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року.

За таких обставин, та враховуючи вищевказане, суд вважає за необхідне стягнути розмір пені та 3 % річних за договором позики на рівні облікової ставки НБУ з 11.08.2020 року по 21.08.2020 року у розмірі 45,00 грн. та 363,19 грн., розрахунок яких позивачем додано до позову.

Також адвокатом Єнчевою О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_3 та яка ні є стороною та учасником по справі до суду було надано пояснення, згідно яких заявниця припускає, що разом з позовом у даній справі подано клопотання про накладання арешту на Ѕ житлового будинку, який раніше належав відповідачу. Оскільки, існує виконавче провадження про стягнення боргу з ОСОБА_2 на її користь.

Доказів на підтвердження зазначених обставин заявницею суду не надано, тому суд не бере до уваги дані пояснення.

Таким чином, судом було встановлено факт складання відповідачем розписки написану ним власноручно 21.05.2020 року, згідно якої він отримав від позивача 2 000 доларів США у борг із зазначенням терміну повернення коштів до 10.08.2020 року, однак дані кошти у строк встановлений розпискою не повернув, квитанції, про часткову сплату боргу відповідач суду не надав, що дає підстави для задоволення позову в повному обсязі та стягнення їх у судовому порядку рішенням суду.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України. Оскільки позовні вимоги задоволено в повному обсязі, сплачений позивачем судовий збір у сумі 841,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 202, 207, 525, 526, 546, 549, 551, 625, 627, 629, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у сумі 55 368,19 грн. задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 виданий 5127 від 29.05.2019 р.) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий Приморським РВ УМВС від 14.10.1996 р.) суму боргу 55 368,19 грн., яка складається в тому числі з заборгованості - 54 960,00 грн., що еквівалентно 2 000 доларів США на день подання позову, 3 % річних 45,00 грн., подвійну облікова ставка НБУ - 363,19 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 841 грн.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя В.М. Буран