Справа № 503/1080/21
Провадження № 2/503/476/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Калашнікової Т.О.,

при секретарі судового засідання Поліковській О.І.,

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Кодима цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою. В позові зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НМР 325829, виданого державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори 22.01.2021 року, вона та відповідач ОСОБА_2 є власниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 в розмірі по 1/2 частці кожен. Вказала, що з відповідачем досягли усної згоди щодо користування квартирою, однак всупереч цьому відповідач навісив замки на дверях приміщень, які перебували у спільному користуванні, зокрема коридор, кухня, комора, вбиральня та ванна кімната. З цього приводу позивач зверталася до відділу поліцейської діяльності №1 Подільського районного управління поліції Головного УНП в Одеській області та отримувала відповіді про те, що в даному випадку вбачаються ознаки цивільно-правових відносин та рекомендовано звернутися до суду. Як наслідок, позивач вважає, що має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним їй на праві часткової власності спадковим майном, тому просить зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні допоміжними приміщеннями, а саме ванною кімнатою та вбиральнею, у квартирі АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача зняти навісні замки з дверей цих приміщень.

В підготовче засідання позивач не з`явилася, надала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі.

Відповідач в підготовче засідання не з`явився, від нього надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 22.01.2021 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.01.2021 року. Відповідач ОСОБА_2 є власником іншої 1/2 частки зазначеної квартири. Цей факт не заперечується сторонами.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в ст.41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1-2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно ч. 3 цієї ж статті, склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст.355 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України).

Дана норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як роз`яснено в пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст.391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст. 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, позивач надала докази, які підтверджують її право власності на 1/2 частину квартири, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні нею, шляхом встановлення навісних замків, у зв`язку з чим позивач позбавлена можливості користуватися приміщень, які за домовленістю між ними перебували у спільному користуванні.

Факт перешкоджання відповідачем здійснювати позивачу право власності щодо спірної квартири підтверджується копіями листів відділу поліцейської діяльності №1 Подільського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Одеській області №66/1/1138 від 03.03.2021 року, №66/1/1400 від 23.03.2021 року та №4401 від 31.08.2021 року.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, встановлені судом обставини справи дають змогу суду дійти до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає змісту порушеного права та буде ефективним інструментом для його відновлення.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що відзив на позовну заяву та будь-які докази, що підтверджують заперечення проти позову відповідачем не подано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню. Крім того, відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що з урахуванням положень ч.4 ст.206 ЦПК України, надає суду підстави для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом був сплачений судовий збір у належному розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією №44 від 09.09.2021 року.

Таким чином 50 відсотків судового збору, які складають 454,00 грн., підлягають поверненню позивачу на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, стягненню з нього на користь позивача підлягає 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом, що складає 454,00 грн.

Керуючись ч.4 ст.206, ст.ст. 258, 259, ч.6 ст.263, ст.ст.264, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не чинити перешкод ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в користуванні допоміжними приміщеннями, а саме: ванною кімнатою, розміром 2,2 кв.м., вбиральнею, розміром 1 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 шляхом забезпечення вільного доступу до цих приміщень.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , 50 відсотків судового збору, сплаченого згідно квитанції №44 від 09.09.2021 року, в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого згідно квитанції №44 від 09.09.2021 року, в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду складено 02.11.2021 року.

Суддя Т.О. Калашнікова