Провадження №2/523/4100/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Кащавцевої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами в яких зазначила, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем вони придбали майно. На теперішній час вони спільно не проживають, між ними виник спір про поділ спільного майна подружжя, який вони не можуть вирішити добровільно. Посилаючись на вказані обставини позивач просить в порядку поділу спільного майна подружжя виділити їй Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , три частки вказаної квартири їх дітей, два телевізора LG , вартістю 10000,00грн., ноутбук Black HP, вартістю 7999,00грн., холодильник Indesit ITU, вартістю 9999,00грн.

Позивач в судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги підтримала, просить задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник у судовому засіданні вважала, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають у повному обсязі надавши відзив на позовну заяву.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються СК України, зокрема, ст.60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 та 2 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Такими об`єктами є : заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Крім того, суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладається саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Частиною першою статті 70 СК України, яка кореспондується із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Матеріалами справи встановлено, що 03.08.2000р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Документально підтверджених даних про наявність у сторін дітей з боку позивача суду не надано. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства суд позбавлений права відшукувати докази на користь однієї із сторін по справі. За твердженням позивача, проти чого не заперечував представник відповідача, сторони проживають окремо один від одного.

Судом встановлено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Така реєстрація відбулась на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2014року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Назарчук Н.М., реєстровий номер 5-815.

Отже придбання квартири в період зареєстрованого шлюбу вказує на те, що така належить подружжю ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Статтями 70 та 71 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 68 СК). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, слід дійти висновку, що придбана спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а як наслідок підлягає поділу в рівних частках, шляхом визнання за позивачем права власності на Ѕ її частку.

Суд відхиляє заперечення представника відповідача про те, що позивачем не правильно обраний спосіб захисту порушеного права, так як таке не ґрунтується на заявлених вимогах та суперечить законодавству, яке регулює виниклий між сторонами спір. При цьому правову оцінку та ефективний спосіб реалізації законних прав та інтересів сторін по справі визначає суд з урахуванням обставин викладених сторонами по справі.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення пред`явлених позовних вимог в частині поділу спірної квартири.

Щодо відступу від рівності часток, про які просить позивач, у межах позовних вимог, а саме три частки квартири їх дітей, то такі вимоги є недоведеними, так як з боку ОСОБА_1 суду не надано жодного належного та допустимого доказу для застосування підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України. Зокрема твердження позивача, що від шлюбу у сторін народились діти жодним належним та допустимим доказом не підтверджено. Не підтверджено позивачем і той факт, що після розірвання шлюбу діти залишались проживати з нею. Позивачем не доведено те, що відповідач ухилявся від утримання дітей. Відтак, позовні вимоги про поділ трьох часток спірної квартири їх дітей не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Заявляючи позовні вимоги про поділ двох телевізорів LG , ноутбуку Black HP, холодильнику Indesit ITU позивач не зазначає індивідуальні ознаки таких речей, зокрема серію, заводський номер, модифікація, розмір тощо. В судовому засіданні позивач не змогла пояснити на які саме телевізори вона претендує. Наявні в матеріалах справи чеки підтверджують лише факт придбання майна, проте не підтверджують ким саме таке майно було придбано. Чек № 41078 підтверджує придбання 13.11.2019р. холодильної камери Indesit ITU, втім позивач просить поділити холодильник.

Під час розгляду справи вартість згаданого вище майна, що підлягає поділу, не визначена за погодженням між подружжям та з цього приводу суду не надано висновку на підтвердження його ринкової вартості. Незважаючи на роз`яснення суду, під час проведення підготовчого судового засідання, про необхідність визначення дійсної (ринкової) вартості майна, позивач своїми процесуальним правом не скористалась, клопотання про призначення експертизи не заявила та не надала суду експертний висновок на замовлення (ч.3 ст.102 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про поділ двох телевізорів LG , ноутбуку Black HP, холодильнику Indesit ITU, в задоволені яких слід відмовити.

Згідно ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 4344,85грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу то такі не підлягають задоволенню, так як за змістом частини першої статті 137 ЦПК України такі витрати можуть бути стягнути, якщо така допомога надавалась адвокатом. Матеріали справи не містять відомостей, що керівник ПП «Цезар» ОСОБА_4 , якою надавались такі послуги ОСОБА_1 , є адвокатом. Крім того, за представленим договором про надання юридичних послуг від 17.06.2021р. предметом наданих послуг ОСОБА_1 було складання позовної заяви до суду щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної в результаті ДТП.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн. НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (іпн: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 4344,85грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09.12.2021р.

Суддя