П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021року м. Київ

Справа № 759/5899/19

Провадження: № 22-ц/824/1949/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Старовойтової Дарини Андріївни в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року, постановлену під головуванням судді Горбенко Н.О.,

у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаражи Михайла Геннадійовича,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаною скаргою, посилаючись на те, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року у справі №759/5899/19 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та нею. Зазначеною мировою угодою врегульовано місце проживання спільного малолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: визначено місце проживання дитини з матір`ю та врегульовано графік та час побачень дитини з батьком. 05.10.2020 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаражею М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62935353 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною на підставі виконавчого документу, яким є ухвала суду від 21.11.2019 року. Вважала, що вказана ухвала суду не відповідає вимогам виконавчого документу у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» та не передбачає заходів примусового виконання рішення шляхом усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, не встановлює граничного терміну пред`явлення до виконання відповідної ухвали суду та не містить посилання на ідентифікацію особи стягувача та боржника, а також інших істотних реквізитів, які повинний містити виконавчий документ. З часу затвердження мирової угоди сторонами виконуються її положення, ОСОБА_1 відповідно до графіку проводить час з сином, а вона жодним чином не перешкоджає батьку у реалізації своїх батьківських прав. Однак, між ними зберігаються напружені відносини через безпідставні, на її думку, майнові позови колишнього чоловіка. Однак, як зазначено вище, це не є перешкодою у добровільному виконанні мирової угоди щодо участі батька у вихованні сина. Подача ОСОБА_1 мирової угоди до органу державної виконавчої служби на примусове виконання не містить під собою підстав, а державний виконавець, у свою чергу, не пересвідчився, що ухвала суду про затвердження мирової угоди відповідає критеріям виконавчого документу.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Постанову державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаражи М.Г. від 05 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 62935353 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною визнано неправомірною та скасовано.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Старовойтова Д.А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом відповідно до положень статті 208 ЦПК України, а тому посилання скаржника на те, що мирова угода не приводить до вирішення спору є лише особистою думкою ОСОБА_2 . Факт звернення ОСОБА_1 до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року безпосередньо підтверджує той факт, що ухвала про затвердження мирової угоди ОСОБА_2 сторонами не виконується. Суд першої інстанції помилково послався на те, що стягувач не звертався до суду щодо приведення виконавчого документу у відповідність до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки представник ОСОБА_1 звернталась до суду із заявою про виправлення помилки в ухвалі суду від 21.11.2019 року відповідно до вимог статті 432 ЦПК України, проте судом було відмовлено в задоволенні поданої заяви. Окрім того, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначив яким саме чином порушуються права скаржника ОСОБА_2 постановою про відкриття виконавчого провадження. Натомість, вважає, що задоволенням скарги ОСОБА_2 грубо порушені права ОСОБА_1 як батька на участь у вихованні спільної дитини.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 січня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Шевченко М.М. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та державний виконавець Гаража М.Г. в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток-повідомлень на електронні адреси учасників справи, а тому суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та державного виконавця.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року у цивільній справі № 759/5899/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів її виховання затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , якою врегульовано місце проживання спільного малолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: визначено місце проживання дитини з матір`ю та врегульовано графік та час побачень дитини з батьком.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.07.2020 року у цивільній справі № 759/5899/19 відмовлено у задоволенні заяви адвоката Старовойтової Д.А. в інтересах ОСОБА_1 про виправлення описки в ухвалі суду від 21.11.2019 року.

Постановою державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Гаражи М.Г. від 05.10.2020 року на підставі ухвали Святошинського районного суду м Києва від 21.11.2019 року у цивільній справі №759/5899/19 відкрито виконавче провадження № 62935353.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», при цьому,в матеріалах справи відсутні докази звернення стягувача із заявою до суду щодо приведення виконавчого документа у відповідність до вимог, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а тому вважав, що скарга є обґрунтованою, оскільки порушується право скаржника.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно до ч.1 ст. 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін.

З огляду на ч.ч.1-3 ст.208 ЦПК України, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Як зазначено в ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

У відповідності до абз. 2 ч. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження»,державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 Конституційного Суду України).

Статтею 18 ЦПК України, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як зазначено вище, суд першої інстанції як на підставу для задоволення скарги послався на те, що стягувач не звертався до суду із заявою про приведення виконавчого документа у відповідність до вимог, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи.

З матеріалів справи убачається, що стягувач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Старовойтової Д.А. 15 червня 2020 року звернувся до суду із заявою про виправлення помилки у виконавчому документі відповідно до положень статті 432 ЦПК України. В обґрунтування заяви посилався на те, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року як виконавчий документ не відповідає вимогам, встановлених ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, в ухвалі не зазначено дати народження боржника - фізичної особи, реєстраційного номеру облікової картки платника податку боржника, дати набрання рішенням законної сили та строку пред`явлення виконавчого документу до виконання (т. 1 а.с. 232-234).

Розглядаючи вказану заяву, суд першої інстанції, не зважаючи на правове обґрунтування заявника, фактично розцінив порушене стягувачем питання як заяву про виправлення описки, що врегульовано положеннями статті 269 ЦПК України, та відмовив в задоволенні заяви (т. 1 а.с. 251-252).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції, задовольняючи скаргу, допустив прояв надмірного формалізму, оскільки питання приведення виконавчого документа у відповідність до вимог, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» було предметом судового розгляду, проте суд його вирішив не у відповідності до положень чинного ЦПК України та вимог заявника.

Також слід відмітити, що ОСОБА_2 , оспорюючи правомірність винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, посилалась лише на те, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року не може вважатись виконавчим документом, оскільки не містить у своїй резолютивній частині передбачених законом ознак та відомостей, а тому у державного виконавця не було підстав для прийняття ухвали суду до примусового виконання.

Так, згідно п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Частиною 4 статті 26 цього Закону визначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Як убачається із автоматизованої системи виконавчого провадження, що є у вільному доступі, ВП № 62935353 було відкрито на підставі ухвали суду від 21.11.2019 року за заявою стягувача, у якій зазначені відомості, що ідентифікують боржника та стягувача (адреса проживання, реєстраційні номери облікових карт платників податків, паспортні дані, дати народження).

Щодо строку виконання виконавчого документу, яким є ухвала суду про затвердження мирової угоди, колегія суддів відмічає, що такий строк встановлений законом.

Отже, у державного виконавця за наявності заяви про примусове виконання рішення, яка відповідає вимогам статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», не було підстав для повернення виконавчого документу (ухвали суду) стягувачу на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 цього Закону.

При цьому, слід зауважити, що ОСОБА_2 , порушуючи перед судом питання про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця від 05.10.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 62935353, не зазначила, яким саме чином винесення вказаної постанови державного виконавця порушує (оспорює) її право чи законний інтерес. Факту порушення її права внаслідок винесення цієї постанови не встановлено і в ході апеляційного перегляду справи.

За змістом частини першої статті 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права особи.

Не зважаючи на часткову невідповідність ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2019 року про затвердження мирової угоди як виконавчого документу вимогам Закону України «Про виконавче провадження», у суду першої інстанції за відсутності факту порушення прав чи законних інтересів боржника у виконавчому провадженні та допущення судом першої інстанції порушень процесуального закону при розгляді питання про приведення виконавчого документа у відповідність до вимог Закону України «Про виконавче провадження», не було правових, безумовних і безспірних підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Старовойтової Дарини Андріївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль