Ухвала

15 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 537/5882/16-ц

провадження № 61-1737ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В.,

Кривчун Т. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він є батьком ОСОБА_3 ,

1999 року народження, ОСОБА_4 , 2008 року народження та ОСОБА_5 , 2010 року народження. Двоє його дітей навчаються у Кременчуцькому ліцеї № 11, зокрема ОСОБА_5 навчається у першому класі ліцею та відвідує групу подовженого дня зі сном. 16 вересня 2016 року стався інцидент, пов`язаний із недбалістю педагогічного колективу Кременчуцького ліцею № 11, який полягав у тому, що його шестирічний син разом із ще одним шестирічним хлопцем пропав із ліцею, і був відсутній протягом трьох годин. Відсутність дітей у ліцеї ніхто не помітив, доки за ними не прийшли батьки. Як стало йому відомо, у приміщенні, де знаходиться група подовженого дня зі сном, некоректно працює система каналізації, у зв`язку з чим діти змушені тривалий час терпіти та невеличкими групами самостійно відвідувати туалет, що знаходиться в іншому корпусі ліцею. При цьому, дітей ніхто не контролює. Наслідком такого недбалого ставлення до виконання службових обов`язків вихователя став самовільний вихід за межі території ліцею його сина та ще одного хлопця.

27 вересня 2016 року він прийшов до ліцею, щоб забрати свого сина з групи продовженого дня, але охоронець ОСОБА_6 не впустив його до приміщення вестибюлю. Посилаючись на пункт 1.5 наказу Міністерства освіти і науки України від 06 січня 2015 року № 2, у якому зазначено про обмеження допуску на територію навчальних закладів осіб, які не причетні до навчально-виховного процесу, йому було запропоновано чекати сина на вулиці.

30 вересня 2016 року він з`явився особисто до приймальні директора ліцею з письмовим запитом, у якому він просив надати пояснення щодо недопуску батьків у приміщення ліцею та з`ясувати, які дії фактично зроблено для безпеки дітей відповідно до зазначеного вище наказу Міністерства освіти і науки України, однак директор ліцею відмовилася приймати зазначений запит та викликала поліцію.

Зважаючи на незаконні дії директора ліцею, які грубо порушують не тільки його особисті права та права його дітей, а й усіх батьків та учнів ліцею № 11, він звернувся до засобів масової інформації.

За наслідками його звернень до засобів масової інформації директор ліцею ОСОБА_2 у електронній версії видання газети «Кременчуцький телеграф» у статтях за 01 жовтня 2016 року, 25 жовтня 2016 року, 23 листопада 2016 року виклала неправдиву інформацію, що посягає на його честь, гідність та ділову репутацію, зокрема у статті «Что-то нехорошее происходит в кременчугском лицее № 11» від 01 жовтня 2016 року зазначено:

- «Но на следующий день этот папа во время прогулки спрятался в кустах и подозвал к себе сына. Никому ничего не сказав, он увёл мальчика из школы. Мы начали ему звонить, а он через полтора часа привёл ребёнка только потому, что забыл в школе куртку и портфель. Мы его после этого даже не вызывали, ну, думаем, мало ли, может, он так пошутил неудачно, может случайно... Просто с ним побеседовал учитель, попросил больше так не делать - и всё.»;

- «У нас такая ситуация сложилась в лицее в этом году, что за неделю, прямо из вестибюля школы, у детей пропало 3 мобильных телефона.»;

- «Есть Указ МОН, датированный ещё прошлым годом, который запрещает пребывание на территории школы тем, кто не имеет отношения к процессу обучения. Такая система уже работает в лицее № 4, школах №№ 10, 9, 1 - это те, которые я знаю. Мы ограничили доступ родителей с понедельника.»;

- «Недавно был случай, когда один отец доставал из кармана свой телефон, и у него оттуда выпал свёрток с «травой». Этот пакет нашел охранник - это стало последней каплей, и я решила ограничить доступ родителей в помещение, а этот папа просто не понимает, он каждый день прорывается в помещение,дерётся с охранником. кричит, что его это не интересует.»;

- «Я попросила его выйти в вестибюль, он упирался, не хотел идти. Я попросила его, чтобы его жена принесла и зарегистрировала это обращение в приемный день. Сегодня в школе его никто не закрывал. Мы вместе спустились в вестибюль и стали ждать приезда полиции. Так как родители уже забрали учеников 1-2-х классов, а за 3-4-ми ещё не начали приходить, мы закрыли дверь, как обычно. Сергея мы предупредили, чтобы он не уходил до приезда патруля, но если бы он попытался уйти - мы бы ему не препятствовали.»;

- «Я считаю, что конфликта бы не было, если бы он тихонько пришел, забрал документы и перевёл детей в другую школу, раз тут всё так плохо, включая директора. Я, конечно же, ничего такого рекомендовать ему не буду идетей мы его не выгоним, но раз ему всё так не нравится, то почему он не хочет их перевести?»;

- «Я не знаю ни одного законодательного акта, согласно которому, родители должны приводить и забирать ребёнка из школы. Ребёнок в первом классе должен уже знать маршрут и уметь самостоятельно добираться из дома в школу и обратно. Если ребёнок не может самостоятельно одеться, то он, наверное, ещё не готов к школе и я рекомендовала бы таким родителям забрать своих детей и вернуться в детский сад.»;

- «У меня сейчас полная заполненность лицея учащимися. В вестибюле одновременно находится больше 500 человек, - говорит ОСОБА_2 . - Если добавить сюда ещё и первоклашек с родителями, то это ещё плюс 200 человек. У меня возникнет неуправляемая ситуация там. Учителя встречают детей в вестибюле, я не понимаю, зачем там находиться родителям. Я не знаю ни одного законодательного акта, согласно которому, родители должны приводить и забирать ребёнка из школы. Ребёнок в первом классе должен уже знать маршрут и уметь самостоятельно добираться из дома в школу и обратно. Если ребёнок не может самостоятельно одеться, то он, наверное, ещё не готов к школе и я рекомендовала бы таким родителям забрать своих детей и вернуться в детский сад».

У статті «В кременчугском лицее № 11 разгорелся конфликт между родителями первоклашек и администрацией» від 25 жовтня 2016 року містяться такі висловлювання.

- «...Як сказала поліція що це вина батьків, тобто така підозра є, що це один хлопчик, він бродяжничав все літо...»;

- «...На початок вересня за два дні пропало три мобільних телефони...»;

- «...Батько стояв біля охоронця, дістаючи свій мобільний телефон, в нього з кишені випав якийсь пакет. Коли почали дивитися, а там оказалась маріхуана...»;

- «...Якщо вони хочуть, то вони по власній ініціативі повинні забезпечить собі парасольку, теплий одяг, і чекати на вулиці...»;

- «...Батьки заносять різні хвороби, вони іноді приходять в нетверезому стані, дуже часто було...»;

- «... Він хватав охоронця, піднімав на руки, кидав його на підлогу»;

Зазначену неправдиву та образливу інформацію ОСОБА_2 особисто розповсюджувала на батьківських зборах перших класів 25 жовтня 2016 року. Своїми неправомірними діями відповідач принизила його честь та гідність, чим завдала йому моральної шкоди, яка виразилася у моральних стражданнях та переживаннях.

Посилаючись на наведене, позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 спростувати викладену про нього неправдиву інформацію, у той самий спосіб, у який вона була розповсюджена та стягнути з ОСОБА_2 на його користь на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до

ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що відповідно до наказу Управління освіти Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, її призначено виконувати обов`язки директора ліцею № 11. 27 вересня 2016 року близько 18 год. 00 хв. виходячи зі свого робочого кабінету вона побачила, як до її кабінету, розташованого на другому поверсі, сходами піднімається батько одного з учнів - відповідач ОСОБА_1 . Відповідач висловлював їй своє невдоволення пропускною системою у ліцеї, а в подальшому в присутності педагогічного колективу, а саме класоводу ОСОБА_7 , заступника директора ліцею № 11 ОСОБА_8 , вчителя початкових класів ОСОБА_9 та охоронця ОСОБА_6 , а також дітей, які навчаються на другій зміні голосно назвав її « Дурою ». Така образа з боку відповідача принижує її честь, гідність та ділову репутацію, як директора Кременчуцького ліцею № 11 Кременчуцької міської ради Полтавської області та керівника навчальних закладів з 12-річним стажем роботи на керівній посаді.

Висловлена ОСОБА_1 привселюдна образа заподіяла, у присутності колег, учнів та їх батьків, їй моральну шкоду, яка виразилася в сильних душевних стражданнях та переживаннях. Зневажливе висловлювання « Дура » є принизливим та ставить під сумнів не тільки її розумові та психічні здібності, а й набуті протягом багатьох років професійні здобутки та здатність здійснювати керівництво Кременчуцьким ліцеєм № 11.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію про неї висловлену у формі словесної образи в такий же спосіб, у який вона була поширена та стягнути з ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 02 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.Зобов`язано ОСОБА_1 публічно вибачитися перед ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2020 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 публічно вибачитися перед ОСОБА_2 та стягнення судових витрат за проведення експертизи скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в цій частині. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати постанову Полтавського апеляційного суду

від 17 грудня 2020 року в частині залишення в силі рішення місцевого суду щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, та задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення підлягають касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необгрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру - про захист честі, гідності та ділової репутації, та похідні майнові вимоги - про відшкодування моральної шкоди, яку ОСОБА_1 оцінив у 100 000,00 грн, а ОСОБА_2 - у 100 000,00 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до усталеної судової практики, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України). Таким чином, за встановленими фактичними обставинами справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Щодо доводів касаційної скарги про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника

Посилання заявника на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики є неспроможними. Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не навів обгрунтованих доводів, у чому полягає фундаментальне значення розгляду справи для формування єдиної правозастосовної практики.

Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для нього, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обгрунтування. Заявник не навів переконливих доводів, які б свідчили про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень відмовити у відкритті касаційного провадження.

Верховний Суд урахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів наявності виключних підстав, які відповідно до положень ЦПК України є підставою для касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення

від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 17 грудня

2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак