Справа № 202/3425/20
Провадження № 2/202/301/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(з а о ч н е)

11 лютого 2021 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Гребенщикової Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою зареєстрований його брат ОСОБА_2 .

Фактично відповідач у зазначеній квартирі не проживає понад три роки без поважних причин, не сплачує за комунальні послуги, не приймає жодної участі в утриманні квартири, його особисті речі відсутні.

Перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не створює.

Реєстрація відповідача в квартирі порушує його право на отримання субсидії, у зв`язку з чим вимушений сплачувати зайві комунальні послуги.

За цих підстав позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду копію свідоцтва про право власності на житло, договорів дарування часток квартири, свідоцтва про право на спадщину за законом, витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 серпня 2020 року у справі було відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні по суті.

У судовому засіданні позивач свій позов підтримав, пояснивши, що відповідач тривалий час не проживає у квартирі, подарував свою частку у праві власності на квартиру матері.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи шляхом направлення повісток за його зареєстрованим місцем проживання та оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, причину неявки не повідомив, відзив на позовне надав, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних доказів.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що сторони є її синами. Відповідач у спірній квартирі не проживає з 2008 року, фактично мешкає разом із дружиною в іншому житлі. Його особисті речі в квартирі відсутні. Жодної заінтересованості до цього житла відповідач не виявляє. Після відчуження своєї частки відповідач обіцяв знятися з реєстрації, але до теперішнього часу цього не зробив.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 з 1995 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначена квартира згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 20.05.2002 року належала подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також їх синам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину вищевказаної квартири.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.09.2016 року право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 , перейшло до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках (по 1/3 частині від частки, що належала спадкодавцю) , тобто по 1/12 частині квартири кожному.

Таким чином частки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у праві власності на вищевказану квартиру склали по 1/3 частині у кожного.

Як встановлено з пояснень позивача та свідка в судовому засіданні і це підтверджується матеріалами справи, в подальшому 28 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, відповідно до якого 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 .

В свою чергу, 28 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , позивачем по справі, був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., відповідно до якого 2/3 частки квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 .

Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до статті 47 Конституції України, статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Згідно з частиною 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок. Права членів сім`ї власника будинку (квартири) на об`єкт власності є похідними від прав самого власника.

При цьому частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статі 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Суд враховує, що згідно з показаннями свідка відповідач ОСОБА_2 тривалий час не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Крім того, в 2016 році відповідач розпорядився своєю часткою у праві власності на зазначену квартиру, подарувавши її матері, яка, в свою чергу, подарувала її позивачу.

Будь-яких доказів на підтвердження наявності поважних причин непроживання у цій квартирі відповідач суду не надав. У той же час відчуження відповідачем своєї частки у праві власності на квартиру та фактичне непроживання відповідача в цьому житлі дає суду підстави вважати, що відповідач не має наміру користуватися ним.

З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позов можливо задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Крім того, при звернені до суду з позовом позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

У зв`язку з задоволенням позову відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Це заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Н.Ю. Марченко