ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4131/19Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/817/1207/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря Романської К. М.,

сторін:

представника ОСОБА_1 - адвоката Янушевича О.Ю.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кметика В. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду цивільну справу №607/4131/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Янушевича Олександра Юрійовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2021 року, ухваленого суддею Черніцькою І. М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору повернення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору повернення боргу від 03 липня 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що, як стверджує відповідач, 03 липня 2015 року між ними був укладений договір повернення боргу, згідно умов якого ОСОБА_2 передав у власність йому грошові кошти - борг у розмірі 4 089 907,50 грн., три проценти річних 216409,29 грн., 1700 грн. сплаченого державного мита та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, а він зобов`язався прийняти у власність борг, про що повідомити перший відділ ДВС Тернопільського міського управління юстиції з метою закриття виконавчого провадження про примусове стягнення з боржника суми боргу.

Позивач вказав, що борг зазначений в оспорюваному договорі він не отримував, не пам`ятає, що підписував даний договір, а якщо підписав, то під час підписання не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Не виключає, що діяв в результаті помилки.

По даний час борг йому не повернутий. Вказаний факт також підтверджується тим, що він не повідомляв виконавчу службу про виконання рішення суду.

Про наявність оспорюваного договору дізнався 18 лютого 2016 року під час вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні. До 18 лютого 2016 року він вказаного договору не бачив та не знав про його наявність.

Посилаючись на наведене та положення ч.1 ст.261, ч.ч.3,5 ст.203, ч.1 ст.204, ч.1 ст.225, ч. 1 ст. 229 ЦК України, просив визнати недійсним договір повернення боргу від 03 липня 2015 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_1 адвокат Янушевич О.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів зазначає, що у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального Управління юстиції (м. Івано-Франківськ) на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 46984590 з примусового виконання дублікату виконавчого листа № 607/7887/14-ц, виданого 29.09.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми неповернутого основного боргу за договором позики в розмірі 4 089 907, 50 гривень, 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 216 409, 29 гривень, 1 700 гривень сплаченого держмита та ЗО гривень витрат на ІТЗ розгляду цивільної справи.

Під час примусового стягнення боргу в межах виконавчого провадження представником ОСОБА_2 адвокатом Кметиком B.C. до органу виконавчої служби надано копію Договору повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року та поштовим засобом зв`язку до відділу ДВС надійшла заява від імені ОСОБА_1 , датована 03.06.2015, про повернення виконавчого документу у зв`язку з фактичним виконанням рішення Тернопільської області від 08.12.2009 у справі № 2-117/09.

Вказує, що у зв`язку із тим, що такого Договору повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року ОСОБА_1 не укладав та заяви про повернення виконавчого листа до органу виконавчої служби не надсилав, він подав виконавцю заяву про неврахування цих документів і продовження примусового виконання рішення суду та звернувся із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронного органу, який розпочав досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001918 від 15.07.2015.

Вказує, що факт невиконання своїх зобов`язань ОСОБА_2 підтверджується наявністю у ОСОБА_1 відповідної розписки.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у неупередженості яких немає сумніву, стосовно того, що борг ОСОБА_1 досі ОСОБА_2 не повернутий, і з цього приводу ніяких договорів, та інших підтверджуючих це документів ОСОБА_1 не підписувалося.

Вказує, що сам Договір не містить жодного посилання на зобов`язання, які припиняються Боржником перед Кредитором, відсутні будь-які дані за який борг йдеться мова, не зазначено ні розписок, за якими виник борг, ні реквізитів рішення суду, ні реквізитів виконавчого провадження, в межах якого нібито погашається борг. Вказаний договір виконаний на двох сторінках, причому підписи сторін виконані на аркуші, окремо від основного змісту, що викликає обґрунтовані сумніви погодження його Кредитором, з огляду на заперечення ОСОБА_1 про підписання цього Договору взагалі. Також вказує, що місце і час укладення у вказаному Договорі також не зазначені, що є особливо суттєвим, ураховуючи, що позивач намагається довести ним факт передачі чималої суми коштів.

На думку апелянта, зміст та форма Договору погашення боргу (позики) від 03.07.2015 свідчать про його недійсність та неможливість слугувати належним об`єктивним доказом припинення будь-яких цивільних прав та обов`язків.

Також зазначає, що висновки судово-почеркознавчих експертиз, на які суд першої інстанції посилається як на докази підписання сторонами договору повернення позики, здобуті в межах кримінального провадження, а тому оцінка їх належності та допустимості як доказу може бути надана лише у сукупності з іншими доказами в межах розгляду судової справи № 607/3347/16-к, провадження у якій на даний час триває.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити з мотивів, викладених в ній.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив, а рішення суду просить залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дане рішення відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2009 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в розмірі: 4089907 грн. основного боргу, 216409, 29 грн. як три проценти річних від простроченої суми боргу, 1700 грн. сплаченого державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, на загальну суму 4308046, 79 грн.

На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання.

29 вересня 2014 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, згідно ухвали суду, видав дублікат виконавчого листа, який пред`явлено до примусового виконання.

03 липня 2015 року між ОСОБА_2 , як боржником, та ОСОБА_1 , як кредитором, було підписано договір повернення боргу, згідно умов якого Боржник передав у власність Кредитора грошові кошти в розмірі 4089907 грн. основного боргу, 216409, 29 грн. як три проценти річних від простроченої суми боргу, 1700 грн. сплаченого державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, а всього сума боргу 4308046, 79 грн.

Згідно заяви від імені ОСОБА_1 від 07.07.2015р. адресованої Першому відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції, ОСОБА_1 просить повернути виконавчий документ стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2009 р. за дублікатом виконавчого листа від 29 вересня 2014 року в сумі 4089907 грн. основного боргу, 216409, 29 грн. як три проценти річних від простроченої суми боргу, 1700 грн. сплаченого державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

07 та 08 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відділу ДВС про те, що не підписував договору повернення коштів, не отримував кошти і не підписував заяву про повернення виконавчого документу (Т. 1, а.с.146-147).

08 липня 2015 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до прокурора м.Тернополя про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення за ст.ст.190,358,382 КК України (Т. 1, а.с. 149-150).

20 листопада 2015 року прийнято постанову про закриття кримінального провадження від 15.07.2015 року за №10001918, розпочатого по заяві ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.190, ч.1 ст.382 КК України.

26 січня 2016 р. слідчий СВ Тернопільського ВП ГУ Національної поліції Тернопільської області виніс постанову про закриття кримінального провадження №0001918 від 15.07.2015 року в зв`язку з відсутністю складу злочину за ст.ст. 190, 358, 382 за заявою ОСОБА_1

18 лютого 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 383 КК України завідома неправдиве повідомлення прокурору про вчинення злочину, поєднане з обвинуваченням особи у особливо тяжкому злочині, тобто завідома неправдиве показання потерпілого під час провадження досудового розслідування, вчинене із корисливих мотивів.

Згідно висновку комплексної почеркознавчої та ТЕД експертизи, проведеної по заяві адвоката Тернопільським відділенням КНДІСЕ за № 384/385/15-22 від 10.08.2015 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 на заяві, адресованій ним ДВС про повернення виконавчого листа стягувачу від 03.06.2015 року та на договорі повернення боргу від 03.06.2015 року, виконані ОСОБА_1 . У висновку також зазначено, що підписи виконані без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних умов.

Відповідно до висновку комплексної судово-почеркознавчої та ТЕД експертизи за № 443/444/15-22, проведеної 26.08.2015 року Тернопільським відділенням КНДІСЕ по постанові слідчого Тернопільського МВ УМВС у кримінальному провадженні встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 на заяві про повернення виконавчого листа стягувачу від 03.06.2015 року та на договорі повернення боргу від 03.06.2015 року виконані ОСОБА_1 .

Згідно висновку експертизи, проведеної НДЕКЦ при УМВС України в Тернопільській області від 16.10.2015 р. за № 1.1-382/15, згідно постанови слідчого від 16.09.2015 року у кримінальному провадженні встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 на заяві про повернення виконавчого листа стягувачу від 03.06.2015 року та на договорі про повернення боргу від 03.06.2015 року виконані ОСОБА_1 .

Згідно Висновку за результатами дослідження з використанням поліграфа від 12.01.2019 р. щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 п.5.7 зазначено що результати дослідження з використанням поліграфа мають вірогідний характер в оцінці причетності/непричетності особи до конкретного діяння, їх слід враховувати в сукупності з іншими матеріалами /доказами у справі.

Відповідно до Висновку комісійної судової психологічної експертизи від 10.09.2019 р. за № 19620/19621/19-61, проведеної на підставі ухвали суду від 13 червня 2019 року у даній цивільній справі, експерт прийшов до наступних висновків: У ОСОБА_1 діагностовано такі індивідуально-психологічні особливості як совість, терпимість, готовність прийти на допомогу, схильність до відданості та самопожертви. Розвинене абстрактне мислення, кмітливість, оперативність та інші риси.

Дослідження за питаннями №№ 2-8 (Яка особистісна значимість для ОСОБА_1 обставин, за яких був укладений договір повернення боргу від 03 липня 2015 року? У якому емоційному стані був ОСОБА_1 під час укладання договору повернення боргу від 03 липня 2015 року? Чи здатний був ОСОБА_1 з урахуванням визначених обставин повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями? Чи здатний ОСОБА_1 , з урахуванням визначених обставин, усвідомлювати - і якою мірою - фактичний зміст власних дій та їх наслідків? Чи здатний був ОСОБА_1 повною мірою прогнозувати наслідки власних дій? Чи здатний був ОСОБА_1 повною мірою усвідомлено приймати рішення, адекватне ситуації, та повною мірою усвідомлено реалізовувати його? Чи мав добровільне волевиявлення ОСОБА_1 на підписання договору про повернення боргу (позики) від 03 липня 2015 року та настання наслідків пов`язаних з вказаним?) не проводилось із причин відсутності в пам`яті ОСОБА_1 інформації про факт підписання ним документів та отримання ним коштів в якості повернення боргу.

Питання № 9 «Чи перебував ОСОБА_1 у період часу з 2009 року по теперішній час у стресовому стані? Якщо так, то якому? Чи міг вказаний стан вплинути на належний захист прав та інтересів?» не досліджувалось через відсутність вхідних даних.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем належними та допустимими доказами вимог.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених в рішенні доказів.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

.Згідно п.п.7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Правиластатті 225 ЦК Українипоширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину, особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першоюстатті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, яка має психіатрично-психологічну природу, повинна бути доведена позивачем.

Існує презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12; постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору повернення боргу від 03 липня 2015 року, ОСОБА_1 просив визнати його недійсним з підстав укладення договору внаслідок помилки, з підстав вчинення договору у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та вказав, що має сумніви, що саме він підписував цей договір.

Відмовляючи в задоволенні вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В силу вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції ,що позивачем не доведено тих обставин ,що він не підписував договір повернення боргу, укладений між ним та ОСОБА_2 .

Як вірно зазначив суд першої інстанції позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів на спростування висновку комплексної судово-почеркознавчої експертизи, проведеної 26.08.2015 року Тернопільським відділенням КНДІСЕ за № 443/444/15-22 від 21.08.2015 р., висновку за №1.1-382/15 від 16.10.2015року, проведених по постановах слідчого у кримінальному провадженні та висновку почеркознавчої експертизи, проведеної по заяві адвоката Тернопільським відділенням КНДІСЕ за № 384/385/15-22 від 10.08.2015 року згідно яких підписи від імені ОСОБА_1 на заяві, адресованій ним ДВС про повернення виконавчого листа стягувачу від 03.06.2015 року та на договорі повернення боргу від 03.06.2015 року, виконані ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо недопустимості як доказів почеркознавчих експертиз проведених в межах кримінального провадження є безпідставним, оскільки відповідно до відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, вказані висновки було отримано з дотриманням порядку, встановленого законом.

Крім того, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи. При цьому позивач не скориставсяся своїм правом призначити іншу експертизу в межах цивільного судочинства.

Колегія суддів зазначає ,що суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги як доказ на підтвердження вимог позивача Висновок за результатами дослідження з використанням поліграфа від 12.01.2019 р. оскільки висновок наданий спеціалістом-поліграфологом Іщук І.Я., який в реєстрі експертів відсутній та висновки носять вірогідний характер як зазначено в самому висновку.

Доводи апеляційної скарги, що суд формально поставився до підстав визнання оспорюваного правочину недійсним ,не перевірив належним чином доводів позивача,що привело до невірного вирішення спору колегія суддів не приймає до уваги як необґрунтовані.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ,щодо визнання правочину недійсним ОСОБА_1 зазначав що спірний договір укладений в момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивач ОСОБА_1 в момент підписання спірного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

За клопотання позивача ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року було призначено комплексну психолого-психіатричну експертизу. Висновок експерта від 10.09.2019 №19620/19621/19-61 не містить відповідь на питання чи ОСОБА_1 в момент підписання спірного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Позивач будь-яких клопотань щодо призначення іншої, повторної чи додаткової експертизи не заявляв та іншого висновку судово-психіатричної експертизи складеного на його замовлення, суду не надавав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання правочину недійсним ОСОБА_1 . Зазначав, що спірний договір укладений також внаслідок помилки.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги доводи позивача, що останній помилявся щодо природи документу, який він підписував, оскільки ОСОБА_5 не довів, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення та не зазначив конкретно щодо яких обставин він помилився та який правочин він вважав, що укладає.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставістатті 229 ЦК Україн и повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Доводи апеляційної скарги, що покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які були допитані в суді першої інстанції безпідставно не взяті судом до уваги колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджують підстав позову і не містять доводів на підтвердження чи спростування конкретних обставин справи.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, на думку колегії суддів суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання недійсним спірного договору слід відмовити, оскільки позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав належних, достатніх та допустимих доказів того, що оспорюваний ним договір повернення боргу є недійсним на підставі вимог ч.ч. 3,5 статті203та ст.225, 229 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Янушевича Олександра Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 6 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді