Провадження № 22-ц/4808/141/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Максимів Ю.В.

з участю ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Ковалюк І.П. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 05 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору поруки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 80 000 дол. США з сплатою 9,5 % плаваючої відсоткової ставки строком до 21.04.2017 року. Для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 23 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір поруки № 1/0-П. Відповідно до п.1.1 даного Договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0 від 23 квітня 2007 року. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 червня 2016 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 37 193, 75 дол. США та пені у розмірі 2 006,71 грн. Участі у даній судовій справі він не брав, про наявність судового рішення і одночасно про укладений від його імені договору поруки він дізнався у грудні 2016 року. З 25.10.2017 року по червень 2019 року у Івано-Франківському міському відділі Державної виконавчої служби тривало виконавче провадження за виконавчим листом щодо нього, виданим на підставі вищевказаного рішення суду. В ході примусових заходів виконавчого провадження з нього із отримуваної пенсії стягнуто на користь відповідача - 6 358, 69 грн, ще підлягає до стягнення 85 691, 14 грн виконавчого збору. В червні 2019 року відповідач подав до Івано-Франківського міського відділу ДВС заяву про повернення виконавчого листа у зв`язку із відмовою від вимог до нього. В подальшому відповідач відмовився повертати йому незаконно стягнуті 46 358, 69 грн. Стверджує, що він не підписував Договір поруки № 1/0-П від 23 квітня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Дану угоду він ніколи не визнавав, не був присутнім при її підписанні і ніколи не вчиняв добровільно жодних дій на виконання договору поруки, у зв`язку з чим звернувся до Івано-Франківського міського суду із позовною заявою про визнання недійсним договору поруки. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.06.2019 року за його заявою залишено позов без розгляду, тому повторно звертається до суду з позовною вимогою про визнання договору поруки недійсною. Просив визнати недійним Договір поруки № 1/-П від 23 квітня 2007 року укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним правочину відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що він не підписував договір поруки №1/0-П від 23 квітня 2007 року з АК інноваційним банком «УкрСиббанк» на забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором про надання споживчого кредиту №0 від 23 квітня 2007 року. Таким чином, висновок суду першої інстанції про згоду сторони з умовами провочину та підтвердження внутрішнього волевиявлення особи на досягнення реальних правових наслідків обумовлених правочином є передчасним.

31 грудня 2020 року представник ПАТ «Укрсиббанк» Гембусь-Малецька М.В. подала відзив на апеляційну скаргу в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що на даний час наявне рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_1 згідно укладеного договору поруки, яке набрало законної сили та підлягає до виконанню, крім того виданий виконавчий лист. Дане рішення поручителем не оскаржувалось та не скасовано. Крім того, поручителем пропущено строк позовної давності для подання позову про визнання вказаного договору поруки недійсним.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити цю скаргу.

Представник ПАТ «Укрсиббанк» у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виходячи зі змісту оспорюваного договору та обставин, із якими позивач пов`язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що він не мав наміру вчиняти договір поруки та не підписував його. Щодо застосування строку позовної давності, то представником відповідача надано докази на підтвердження того, що про порушення свого права позивач довідався коли Банк звернувся у лютому 2015 року до нього як поручителя по оспорюваному договору поруки з вимогою №30-11/21896 про погашення заборгованості згідно договору надання споживчого кредиту №0 від 23.04.2007 р., дана вимога було отримана ним 09.02.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 23 квітня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в розмірі 80 000,00 доларів США зі сплатою 9,5 % річних та кінцевим терміном повернення до 21 квітня 2017 року (Т.1 а.с.76-83).

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 23 квітня 2007 року між банком і ОСОБА_1 , банком і ОСОБА_3 та банком і ОСОБА_4 були укладено договори поруки, за умовами яких поручителі зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за невиконання позичальником його зобов`язань за кредитним договором.

23 квітня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки згідно якого поручитель зобов`язувався перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року (т.1 а.с.23).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 червня 2016 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 37 193,75 доларів США та пеню у розмірі 2 006,71 грн, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016 року та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 35 829, 84 доларів США, з яких: 33 296, 41 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 2 533, 43 доларів США заборгованість за простроченими процентами, а також 25 000 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 35 829, 84 доларів США, з яких: 33 296, 41 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 2 533, 43 доларів США заборгованість за простроченими процентами, а також 25 000 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 35 829, 84 доларів США, з яких: 33 296, 41 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 2 533, 43 доларів США заборгованість за простроченими процентами, а також 25 000 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 1 363, 91 доларів США, з яких: 536, 50 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 827,41 доларів США заборгованість за простроченими процентами. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові витрати в сумі по 1 918,35 грн з кожного(Т.1 а.с.200-205, 178- 191).

Постановою Головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області Кузиком І.І. від 25 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження ВП №54998251 про стягнення Солідрано з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 0 від 23 квітня 2007 року в розмірі 35 829, 84 доларів США, з яких: 33 296, 41 доларів США заборгованість за простроченим кредитом, 2 533, 43 доларів США заборгованість за простроченими процентами, а також 25 000 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості (Т.1 а.с.9).

Постановою Головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області Кузиком І.І. від 20 листопада 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію ті інші доходи, звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 (Т.1 а.с.27).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2021 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу,на вирішення якої поставлено питання: - Чи виконаний підпис у договорі поруки № 1/-П від 23 квітня 2007 року особисто ОСОБА_1 , чи методом копіювання, або іншою особою?

Згідно висновку судового експерта за результатом проведення судової почеркознавчої експертизи №СУ-19/109-21/6556-ПЧ від 26 жовтня 2021 року підпис у графі поручитель « ОСОБА_1 » у договорі поруки № 1/-П від 23 квітня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (Т.2 а.с.216-222).

Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У частинах першій, другій статті 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Тобто, правовим наслідком недодержанням письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.

Отже, судом встановлено, що підпис у графі поручитель « ОСОБА_1 » удоговорі поруки № 1/-П від 23 квітня 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою(т.2 а.с.216-222).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, а тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав і у задоволенні позову необхідно відмовити.

Суд відхиляє заяву представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», яка міститься у відзиві на позовну заяву та апеляційну скаргу щодо застосування строку позовної давності у цій справі з огляду на таке.

Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України).

Згідно із частинам першою та третьою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статей 626 - 629 ЦК України).

Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17).

Таким чином, договір поруки від 23 квітня 2007 року є нікчемний правочин через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом, f njve право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду не порушене, підстав застосовувати строк позовної давності відсутні.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалене судом першої інстанції без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п.п.1,2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення по суті позовних вимог та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору поруки № 1/0-П від 23 квітня 2007 року.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 09 грудня 2021 року.

Судді: В.Д. Фединяк

О.В.Пнівчук

О.О.Томин